La marginea Sistemului Solar, la aproape șase miliarde km,
planeta pitică Pluto orbitează lent în jurul Soarelui.
Înainte ca sonda New Horizons de la NASA să se apropie de lumea de gheață, în iulie 2015,
aproape toate informațiile pe care le aveam despre acest obiect îndepărtat au provenit de la observaţiile făcute de Hubble.
Descoperit în 1930 de către astronomul american Clyde Tombaugh,
Pluto a fost clasificat inițial ca a noua planetă a Sistemului Solar.
Totuşi, după descoperirea mai multor obiecte cu dimensiune, masă și compoziție similară,
astronomii au început să se întrebe dacă este cu adevărat o planetă.
În 2006, au decis că nu este.
Pluto a fost inclusă într-o nouă categorie, ca planetă pitică.
Până în iulie 2015, atunci când sonda spatiala NASA New Horizons a ajuns la Pluto după nouă ani de zbor,
aproape toate informațiile pe care le-am avut despre Pluto au provenit de la Hubble.
Cea mai mare luna a lui Pluto, Charon, a fost descoperit de Observatorul Naval al Statelor Unite
înainte de lansarea Hubble în 1990.
După lansare, Hubble şi-a îndrepat privirea spre acest sistem mic, pentru a vedea ce s-ar mai putea afla.
Telescopul spaţial a reuşit să descopere încă patru luni în jurul lui Pluto,
datorită poziţiei sale avantajoase în afara atmosferei terestre.
Observațiile Hubble din 2006 au descoperit sateliţii mici Nix și Hydra,
cu dimensiuni mai mici de 60 de kilometri în diametru.
În 2011 și 2012 s-au descoperit încă doi sateliţi naturali în datele Hubble.
Au fost denumiţi Kerberos și Styx, nume inspirate de la
creaturile și locurile infernale din mitologia greacă.
Imaginile Hubble preluate o perioadă de timp au permis astronomilor să estimeze dimensiunea și luminozitatea
sateliților, și a arătat că Nix și Hydra se rostogolesc haotic pe orbită.
Astronomii cred că același lucru ar fi valabil și pentru Kerberos și Styx.
De-a lungul anilor, capacităţile optice ale Hubble au permis observarea unor caracteristici ale Pluto.
Acestea acoperă mai multe sute de kilometri,
și regiunile polare ale planetei, precum și unele pete mari luminoase sunt vizibile.
Acestea au rămas hărțile cele mai detaliate ale lui Pluto, până la zborul New Horizons.
Imaginile de înaltă rezoluție Hubble nu pot concura cu imaginile de la sondele
care trec prin apropierea planetelor Sistemului Solar.
Cu toate acestea, Hubble are avantajul de a fi capabil să facă monitorizări pe termen lung,
revenind la observarea obiectelor periodic.
Acest lucru este esențial pentru studiul atmosferei planetare și a geologiei.
În următorii ani, astronomii doresc să folosească viziunea infraroșu a succesorului lui Hubble
NASA / ESA / CSA James Webb Space Telescope, pentru observațiile viitoare ale Pluto.
Acest telescop, planificat pentru lansare în 2018, va fi capabil să studieze suprafaţa Pluto din punct de vedere chimic,
împreună cu sateliții săi, și multe alte organisme din regiunea îndepărtată din jurul Pluto,
pentru lămurirea multora dintre misterele ascunse la capătul Sistemului Solar.
Transcris de ESA / Hubble, Tradus de Paul Robu.