Denna film tar dig ut på en resa...
…en resa genom tid och rum.
Jag vill berätta en historia om ett instrument som kraftigt har förbättrat vår syn på himlen,
skärpt vår uppfattning av Universum och penetrerat
än djupare mot de bortersta kanterna av tid och rum.
ESA PRESENTERAR
Hubble – 15 år av upptäckter
HISTORIEN OM HUBBLE
När vi skådar upp mot natthimlen ser vi det bekanta blinkande stjärnljuset.
Ljuset har färdats enorma avstånd för att nå oss.
Men stjärnorna i sig själva blinkar inte…
Universum är strålande genomskinligt.
Ljuset från avlägsna stjärnor och galaxer kan färdas oförändrat genom rymden i tusen,
miljoner eller till och med miljarder år.
Men sen, de sista mikrosekunderna innan ljuset når våra ögon,
så rycks den korrekta vyn av dessa stjärnor och galaxer bort.
Detta på grund av att när ljuset passerar vår atmosfär, det evigt föränderliga täcket av luft, vattenånga och stoft,
suddas de fina kosmiska detaljerna ut.
Så, i många år längtade astronomer jorden runt efter ett observatorium i rymden.
Så tidigt som 1923 föreslog den kända tyska raketteknikern Hermann Oberth ett rymdbaserat teleskop.
Det tog dock decennier innan teknologin kom ifatt drömmarna.
Amerikanen Lyman Spitzer föreslog 1946 en mer realistisk plan för ett rymdteleskop.
Från en position i rymden, ovanför jordens atmosfär, skulle ett teleskop kunna detektera det ursprungliga
ljuset från stjärnor, galaxer och andra objekt innan det förvrängs av luften vi andas.
Resultatet: Mycket skarpare bilder än vad de största teleskop på marken kan uppnå,
bilder vars skärpa endast begränsas av optikens kvalitet.
På 1970-talet så började NASA – National Aeronautics and Space Agency – och ESA – European Space Agency –
tillsammans arbeta på design och konstruktion av vad som skulle komma att bli Hubble Space Telescope.
Namnet är en hyllning till Edwin Powell Hubble – grundaren av modern kosmologi –
som på 1920-talet bevisade att allt vi ser på himlen inte tillhör Vintergatan.
Istället sträcker sig kosmos långt, långt bortom den. Hubbles arbete ändrade vår uppfattning
av mänsklighetens plats i Universum för alltid och valet att döpa det mest magnifika
teleskop någonsin efter Edwin Hubble kan inte bli mer passande.
Det tog två decennium av dedikerat samarbete mellan vetenskapsmän, ingenjörer och
entreprenörer från många olika länder innan Hubble slutligen blev färdigt.
Den 24 april 1990 åkte fem astronauter ombord på rymdskytteln Discovery
på en resa som ändrade vår syn på universum för alltid!
De satte det ivrigt efterlängtade rymdteleskopet i en bana ungefär 600 km ovanför jordens yta.
På jorden väntade astronomer otåligt på de första resultaten.
Men mindre än två månader senare var det uppenbart att Hubbles syn var allt annat än skarp.
Spegeln hade ett allvarligt fel...
En defekt i spegelns form förhindrade Hubble från att ta skarpa bilder.
Spegelns kant var för platt, bara med en femtiondel av vidden på ett hårstrå,
men för att kunna slutföra sin uppgift måste Hubble vara perfekt in i minsta detalj…
Besvikelsen var nästan för tung att bära.
Inte bara bland astronomer utan även bland amerikanska och europeiska skattebetalare…
Trots detta, under de kommande två åren,
arbetade forskare och ingenjörer från NASA och ESA
tillsammans för att designa och bygga ett korrigerande optiskt paket vid namn COSTAR,
Corrective Optics Space Telescope Axial Replacement.
Hubbles mästare stod nu inför ännu ett svårt beslut:
Vilket vetenskapligt instrument skulle de ta bort
så COSTAR kunde få plats i Hubble?
Till slut valde de höghastighetsfotometern.
Hubbles första service uppdrag 1993 har skrivits in i historien som en av höjdpunkterna i mänsklig rymdfart.
Den fångade uppmärksamheten både hos astronomerna
och hos allmänheten till en grad som inget annat
rymdskytteluppdrag har gjort sen dess.
Minutiös planerat och brilliant genomfört, lyckades uppdraget på alla punkter.
COSTAR korrigerade Hubbles syn bättre än någon vågat hoppas.
När de första bilderna efter serviceuppdraget kom upp på datorskärmarna var det genast klart att
glasögonen som astronauterna tagit upp dit hade korrigerat Hubbles närsynthet fullständigt.
Hubble var slutligen i arbete!
Detta var bara första gången som rymdskytteln besökte Hubble.
Teleskopet var designat för att uppgraderas och fortsätta utnyttja nya möjligheter.
När mer avancerade instrument, elektriska eller mekaniska komponenter blev tillgängliga kunde de installeras.
Plus att, precis som din bil behöver service, så behöver Hubble finjusteras lite då och då.
Ingenjörer och vetenskapsmän sänder regelbundet upp rymdskytteln till Hubble så att astronauter kan uppgradera den genom att använda skiftnycklar,
skruvmejslar och elverktyg, precis som en mekaniker gör med en bil.
Hittills har där varit fyra serviceuppdrag - 1993, 1997, 1999 och 2002 – alla gjorda av astronauter,
transporterade upp i rymden av NASA’s rymdskyttel. Nästa var planerad till 2005,
men blev olyckligtvis inställt i efterdyningarna av den tragiska olyckan med Columbia.
Hubbles framtid är osäker.
Den var ursprungligen designad för att fungera i 15 år, men dess förväntade livstid har nu förlängts till 20 år.
Hubble producerar fortfarande de mest häpnadsväckande
Hubbles viktiga uppdrag kommer till slut vara över.
En obemannad sond kommer möta Hubble i dess bana och docka med den.
När den lämnar Hubble kommer roboten även lämna en raketmodul så att,
efter några fler års framgångsrikt observerande,
kan ingenjörer på marken använda dessa raketer för att styra Hubble slutliga fall ner genom
atmosfären och till en fridfull sista viloplats på havets botten.
Pensioneringen av Hubble Space Telescope kommer dock inte signalera
en avslutning på en oöverträffad syn på Universum.
Det kommer snarare markera en ny början,
en era av ännu mer fantastiska upptäckter och bilder från rymden.
För Hubble har en ersättare.
James Webb Space Telescope designas just nu och kan komma att skjutas upp så tidigt som 2011.
När den dagen kommer
hoppas vetenskapsmän som använder James Webb Space Telescope
att upptäcka och förstå ännu mer av vårt fascinerande Universum.
HUBBLE I NÄRBILD
Hubble är ett uppgraderbart, rymdbaserat teleskop med en bana på nästan 600 km höjd,
vilket placerar det säkert över vår bildförvrängande atmosfär.
Det tar ungefär 97 minuter per varv.
Det är designat för att ta högupplösta bilder och noggranna spektra genom att koncentrera stjärnljus för att bilda skarpare bilder
än vad som är möjligt från marken, där det atmosfäriska ”blinkandet” hos stjärnorna begränsar skärpan.
För att samla så mycket ljus som möjligt från de ljussvaga objekt som det studerar,
behöver ett teleskop en så stor spegel som möjligt.
Trots Hubbles ganska medelmåttiga spegelstorlek på 2,4 meter, kan det mer än väl konkurrera
med markbaserade teleskop som har speglar som är 10 eller 20 gånger större.
Hubble är en stor satellit,
ungefär 16 meter lång eller av samma storlek som en mindre buss.
Det är också en av de mest komplicerade bitar av teknologi som någonsin byggts.
Det innehåller mer än 3000 sensorer som kontinuerligt läser ut temperaturer,
strömmar och mycket annat så att tekniker på marken kan hålla ett öga på allting.
Tid är på Hubble en dyrbar bekvämlighet.
Astronomer världen över frågar regelbundet efter mer tid än vad som är tillgängligt.
Att hålla Hubble arbetande dygnet runt är inte en enkel uppgift.
Inte en enda sekund får förloras och alla uppgifter – antingen observationer eller så kallade ”hushållningsuppgifter”
så som omriktning av teleskopet eller uppladdning av observationsscheman – planeras minutiöst.
För astronomer är Hubbles viktigaste komponenter dess vetenskapliga instrument.
Det finns två grupper vetenskapliga instrument på Hubble, här och här.
De olika instrumentet har olika syfte – några är bäst på att ta bilder, medan andra är bäst på att dissikera
ljuset från stjärnor och galaxer genom att sprida ut det i ett regnbågsliknande spektrum.
Hubbles unika utkiksplats ute i rymden gör det möjligt att observera det infraröda och ultravioletta ljuset
som annars filtreras bort av atmosfären innan det når teleskopen på marken.
Dessa former av ljus avslöjar egenskaper hos himmelsobjekt som annars hade varit gömda för oss.
Vissa instrument som ACS – Advanced Camera for Surveys – är bättre för ultravioletta observationer, medan andra
som NICMOS – Near Infrared Camera and MultiObjekt Spectrograph – är bättre för infraröda observationer.
Olika mekaniska och elektriska komponenter håller Hubble fungerande.
Elkraften till Hubble kommer från solpaneler på sidorna, vilka konverterar solljus till elektricitet.
Gyroskop, stjärnkameror och reaktionshjul håller Hubble stabilt och pekande i samma riktning – inte alltför nära solen,
månen eller jorden eftersom de skulle förstöra de ljuskänsliga instrumenten –
och noggrant mot de objekt som studeras under timmar i sträck.
Hubble har flera kommunikationsantenner på sidan som är nödvändiga
för att sända observationer och annan nödvändig data ner till jorden.
Hubble sänder först dess data till en satellit i ett spårnings och datarelä satellitsystemet som
sedan laddar ner signalen till White Sands i New Mexico.
Observationerna sänds från NASA i USA till Europa där de lagras i ett enormt dataarkiv i München.
Ingen ensam nation kan genomföra ett sådant stort projekt.
Hubble har varit ett stort samarbete mellan
NASA och ESA, European Space Agency, från de tidiga stadierna i dess liv.
Hubble har varit av största vikt inom europeisk astronomi.
Europeiska astronomer är garanterade 15% av observationstiden med Hubble
vilket under åren resulterat i flera tusen vetenskapliga publikationer.
Två grupper av speciallister arbetar med Hubble.
Där är för närvarande 15 stycken från ESA som arbetar på Space Telescope Science Institute i USA
och 20 andra utgör Space Telescope - European Coordinating Facility i München, Tyskland.
PLANETSAGOR
Det finns inga gränser i rymden.
I detta enorma Universum är våra närmaste grannar objekt inom solsystemet.
Vi delar samma ursprung och samma öde…
Vårt solsystem bildades för ungefär fyra och en halv miljard år sedan från ett gigantiskt gasmoln.
Ironiskt nog så kan det varit den dödliga kraften från en termonukleär explosion hos en exploderande
stjärna i närheten som var den direkta orsaken till vår födelse…
Den ödeläggande kraften av explosionen kan ha förstört den sköra jämvikten i det ursprungliga
gasmolnet och fått en del av materian att kollapsa inåt mot centrum och bilda en ny stjärna, vår sol,
och en liten del av det kollapsande materialet blev till den mångsidiga variation av planeter vi har runt oss idag.
Vi är med andra ord bara resterna från solens födelse. Planeterna föddes i en roterande
skiva av gas och stoft som blev över när vår moderstjärna bildades.
De steniga planeterna bildades i de inre delen av solsystemet medan de gåtfulla gasjättarna bildades längre ut.
Och sen, när en våldsam vind av heta atomer började blåsa från solen
– eller kanske från en närliggande het stjärna eller supernova –
kunde endast de större planeterna behålla sina omkringliggande gasmoln och de sista delarna av det tunna gasmolnet
mellan planeterna blev bortblåst.
Så, i vårt solsystems zoo av celesta kroppar finns där steniga världar...
... och gigantiska gasplaneter.
Inte ens nu finns det någon exakt uppfattning av hur mycket materia eller ens hur många planeter som finns inom vårt solsystem…
Sedan Pluto upptäcktes på 1930-talet och dess satellit på 1970-talet, har astronomer försökt
ta reda på om det finns något mer där ute, bortanför den nionde planeten.
År 2003 upptäckte Hubble något som rörde sig snabbt nog över bakgrunden
av avlägsna stjärnor för att kunna vara ett objekt inom solsystemet.
Uppskattningar visar att det kan vara i samma storleksordning som en planet och den fick namnet Sedna efter en Inuitgudinna.
Sedna kan vara 1500 km i diameter, vilket är ungefär tre fjärdedelar av Plutos,
men så långt bort ser den även för Hubble bara ut som en grupp pixels.
Ändå är den det största objekt som upptäckts i solsystemet sen Pluto.
Solen ligger ungefär 15 miljarder km från Sedna
– 100 gånger längre än Jordens avstånd till Solen –
och ger knappt så mycket ljus och värme som en fullmåne.
Så Sedna är omgiven av en evig blek vinter…
Sedna är inte det enda mystiska objektet där ute.
Spillror från planeternas bildande flyter fortfarande omkring överallt i form av asteroider
och kometer i varierande former och storlekar.
Ibland kan deras banor leda dem på katastrofala kurser…
Rymdteleskopet Hubble blev vittne till den sista resan för kometen Shoemaker-Levy 9 …
Den blev sliten i ett antal delar av Jupiters gravitationella drag när den passerade den massiva planeten under sommaren 1992.
Två år senare återvände fragmenten och körde rakt in i hjärtat av Jupiters atmosfär.
Hubble följde kometfragmenten på deras sista resa och levererade häpnadsväckande högupplösta bilder av nedslagsärren.
Vår Jord skulle lätt passa in i något av de svarta märkena.
Rymdsonder med sofistikerade instrument skickas med jämna mellanrum till planeterna i vårt solsystem.
De ger oss ingående undersökningar av dessa avlägsna platser.
Hubble ger också sin egna unika service genom att öppna ett fönster mot vårt solsystem som aldrig stängs.
Det är så vi har fått oöverträffade utsikt av stormar på andra planeter,
… deras ändring av årstid.
... och oöverträffade vyer av atmosfäriska händelser,
som till exempel det vi på jorden kallar norrsken och sydsken.
Även om solsystemet har många överraskningar i lager så har Hubble
även vänt sitt öga ut mot andra stjärnor för att leta efter planetsystem.
Astronomer påbörjar sin spaning efter liv på någon annan plats i Universum.
Till att börja med koncentrerar de sig på att hitta jordlika planeter.
År 2001 gjorde Hubble sin första direkta
upptäckt av atmosfären hos en planet runt en annan stjärna och bestämde till viss del dess beståndsdelar.
Att mäta den kemiska sammansättningen av atmosfären hos en planet runt en annan stjärna kommer
en dag ge oss möjligheten att söka efter tecken på liv utanför Jorden.
Alla levande ting andas och detta ändrar sammansättningen av atmosfären på klart mätbara sätt.
Astronomer tror det finns många planetsystem liknande vårt
med banor runt andra stjärnor i hela vår galax.
Födelsen, livet, döden och återfödelsen av stjärnor fortgår i en oändlig cykel,
där stjärnor födda från gas och stoft kommer skina i miljoner eller miljarder år,
dö och gå tillbaka till stoft och gas för att bilda nya stjärnor.
Biprodukten av denna kontinuerliga cykel inkluderar planeter och de kemiska ämnen som gör liv möjligt.
Så genom hela den omätliga rymden så fortsätter livets ebb och flod…
STJÄRNORNAS LIV
Vår sol, den vitala källan av energi till livet på jorden, är en stjärna.
En fullständigt normal stjärna,
precis som miljarder andra vi kan hitta i vår galax.
En stjärna är inget annat än en sfär av glödande gas.
Den formas ur ett komprimerat moln av gas och frigör hela tiden energi på grund av en kontinuerlig kedja
av kärnreaktioner som sker i dess kärna.
De flesta stjärnor kombinerar väteatomer för att bilda helium genom processen som kallas fusion –
samma process som ger energi till den förödande vätebomben.
Faktum är att stjärnor är nukleära fabriker som konverterar lättare grundämnen till tyngre grundämnen i en serie av reaktioner.
De kommer fortsätta glöda tills allt ‘bränsle’ är slut.
Och det är allt – en stjärnas liv: en lugn början och en stadig utveckling till ett ibland våldsamt slut.
Men hur kan vi vara säkra på den här bilden när en individuell stjärna lever längre än en människa med en faktor av en miljon eller mer?
För att kunna undersöka livscykeln hos en specifik organism på jorden
behöver vi inte följa ett individuellt exemplars hela liv.
Vi kan istället observera många exemplar av organismen samtidigt.
Detta visar oss alla olika faser av dess livscykel.
Till exempel är varje fas av en persons liv en stillbild av den mänskliga erfarenheten.
Och likadant är det med stjärnor…
Stjärnor lever och dör under miljoner, eller till och med miljarder, år.
Även den mest kortlivade stjärnan lever minst en miljon år –
längre än hela mänsklighetens historia!
Och detta är varför det är extremt ovanligt att det är möjligt att spåra åldersrelaterade förändringar i individuella stjärnor.
För att lära oss mer om stjärnor måste
vi ta prov på olika stjärnor under varje fas av deras liv
och pussla ihop hela cykeln från liv till död.
Hubbles klara bilder har dokumenterat den tumultartade födelsen av stjärnor och levererat många
överraskande bilder i färgrika detaljer.
Födelsen av stjärnor i grannskapets stellära ‘BB-avdelningar’ kan användas
som en tidsmaskin för att återspela händelsen som skapade vårt solsystem.
Hubble har ofta fått jobba hårt för denna informationen eftersom dessa viktiga ledtrådar om vår födelse ligger
gömda bakom en slöja av svagt glödande, stoftfyllda molekylmoln där stjärnor föds.
Just nu föds stjärnor överallt i Universum.
Enorma glödande pelare av smutsig vätgas står vakt över deras vaggor
och gassar sig i ljuset från närliggande nyfödda stjärnor.
Hubbles förmåga att observera infrarött ljus gör det möjligt att penetrera
stoftet och gasen och avslöja de nyfödda stjärnorna som aldrig förr.
En av Hubbles, av många upptäckter, mest spännande var observationen av stoftskivor
runt vissa nyfödda stjärnor begravda djupt in i Orionnebulosan.
Här kan vi faktiskt se bildandet av nya solsystem där planeter så småningom kommer bildas.
Precis som de gjorde i vårt eget solsystem för fyra och en halv miljarder år sedan.
I de första faserna av deras liv kan stjärnor samla på sig gas från det ursprungliga födelsemolnet.
Material som faller in mot stjärnan bildar bubblor eller till och med jetströmmar när det hettas
upp och kastas ut längs med stjärnans rotationsaxel, som en axel genom ett hjul.
Ofta föds många stjärnor från samma moln av gas och stoft.
Några kan stanna tillsammans genom hela deras livstid,
hålla takten i utvecklingen, precis som barndomsvänner som du behåller hela livet.
Ofta kommer dock stjärnor i en hop ha samma ålder men olika massa
och detta betyder att väldigt olika öden väntar dem.
Mänsklighetens existens är bara ett ögonblick jämfört med en stjärnas liv.
Så observationer av övergången mellan olika faser i en stjärnas liv kan endast ses med tur.
Under femton högproduktiva år har Hubble låtit oss observera några stjärnor som åldras i realtid.
Teleskopet har producerat uppseendeväckande ”filmer” som tillåter oss att bevittna
hur några av dem modifierar sitt utseende över detta korta spann av astronomisk tid.
De mest massiva stjärnorna avslutar sina liv kataklysmiskt,
förstör sig själva i gigantiska explosioner kända som supernovor.
Under några få praktfulla månader blir varje sådan det ljusstarkaste objektet i hela universum
och överglänser alla andra stjärnor i dess hemgalax.
Sen uppskjutningen 1990 har Hubble bevakat dramat som utvecklats i supernova 1987A,
den närmaste exploderande stjärnan i modern tid.
Teleskopet har övervakat en ring av gas som omger supernovaexplosionen.
Hubble har observerat uppdykandet av ljusa fläckar runt ringen, som ädelstenar på ett halsband.
Dessa kosmiska ”pärlor” är upplysta av överljudschocker utlösta under stjärnans explosion.
Ruinerna av en exploderande stjärna kan dölja en kraftfull motor.
Hubble har utforskat det mystiska hjärtat av Krabbnebulosan, de spridda resterna av en exploderad stjärna,
livligt beskriven av kinesiska astronomer år 1054, och har avslöjat dess dynamiska centrum.
De innersta regionerna av nebulosan gömmer en speciell typ av stjärna, en pulsar.
Som en fyr roterar stjärnan och sänder ut ljus och energi i en stråle.
Och den ger kraft till den enorma nebulosan av gas och stoft som omsluter den.
Dock avslutar inte alla sina stjärnor sitt liv så våldsamt.
Sol-lika stjärnor kyls av när de tar slut på vätet.
Centrala delarna av stjärnan kollapsar på sig självt och tyngre grundämnen bränns
och får de yttre lagren att expandera och långsamt läcka ut i rymden.
I denna fasen av stjärnans liv kallas de en ”röd jätte”.
Vår sol kommer bli en ”röd jätte” om några få miljarder år.
Under den tiden kommer den att expandera så mycket att den kommer svälja Merkurius, Venus och också vår planet.
Men dessa stjärnor är inte avslutade riktigt än. De kan fortfarande bli något extraordinärt…
Precis innan de andas sitt sista andetag så släcks stjärnor som vår sol i en sista flammande höjdpunkt.
I dess sista fas av fusion blåser stellära vindar från
stjärnan och får den röda jätten att svälla till en enorm storlek.
I hjärtat av denna expansion blottas hjärtat av stjärnan och översköljer
skalet av gas med kraftfullt ljus som gör att det glöder.
Eftersom de tidiga teleskopanvändande astronomerna
tyckte att dess fantastiska konstruktioner såg lite ut som den då nyupptäckta planeten Uranus,
blev de kända som planetariska nebulosor.
Hubbles skarpa iaktagelseförmåga visar att planetariska nebulosor är som fjärilar: det finns inte två som är lika.
Hubbles bländande samling av planetariska nebulosor visar förvånansvärt intrikata glödande former:
ekerhjul, virvlande jets, eleganta vinglasformer,
tunn-former eller till och med utströmningar från raketmotorer.
Från dess unika position högt över den störande atmosfären är Hubble det enda teleskop
som kan observera de yttre skalen av dessa döende stjärnor i stor detalj.
Här hoppar vi fram och tillbaka mellan Hubbles bilder från 1994 och 2002.
Ett av de största mysterierna i modern astrofysik är
hur en enkel, sfärisk boll av gas som vår sol, kan ge upphov till så intrikata strukturer..!!
Hos några planetariska nebulosor är det som om en kosmisk vattenspridare
har skapat de jets som strömmar ut åt motsatta håll.
... Eller kan dess fantastiska mönster möjligtvis ha skulpterats av det magnetiska fältet
hos en följeslagande stjärna som tränger ihop den utslängda gasen till en jet?
Vad som än skapat dessa, under bara tiotusen år kommer dessa flytande kosmiska blommor att lösas upp i rymden.
Precis som riktiga blommor göder sin omgivning när de ruttnar kommer de kemiska
grundämnena producerade i stjärnan under dess liv spridas av den planetariska nebulosan och ge näring
den omgivande rymden, sörja för råmaterial för nya generationer av stjärnor,
planeter och kanske till och med liv.
Eftersom de försvinner så fort på en kosmisk tidsskala finns det aldrig mer
än 15 000 planetariska nebulosor samtidigt i vår Vintergata.
Ett mer hållbart monument av den döda stjärnan är det lilla hjärta den lämnar efter sig.
Kända som vita dvärgar har varje av dessa exceptionellt täta stjärnor i jordstorlek ödet att spendera
resten av evigheten med att långsamt läcka ut sin överblivna värme i rymden, tills slutligen, efter många
miljarder år, de har nått den kalla temperaturen -270 grader Celsius som resten av rymden har.
KOSMISKA KOLLISIONER
Vi lever inne i ett enormt stjärnsystem, eller galax, som heter Vintergatan.
Sedd utifrån är Vintergatan en gigantisk spiral, bestående av ett centralt nav omfamnat av långa armar.
Hela systemet roterar långsamt. Mellan stjärnorna finns stora mängder gas och stoft
som vi kan se och någon okänd materia kallad ”mörk materia” som är osynlig för oss.
Långt från centrum, ute i en av armarna, Vintergatans förorter,
finns ett litet stjärnsystem, vårt hem, solsystemet.
När vi tittar upp en klar natt kan vi se ungefär 5000 av de närmsta stjärnorna.
Vår ögon får kämpa för att se bortom tusen ljusår eftersom stoft fyller rymden
och fördunklar det avlägsna stjärnljuset.
Så utan ett teleskop kan vi bara se en liten del av hela den 100000 ljusår vida Vintergatan.
För Vintergatan innehåller flera hundra miljarder stjärnor, flera lika vår sol!!
Även om flera hundra tusen miljoner är ett nästan ofattbart tal, så är det bara början.
Astronomer tror att det finns mer än hundra miljarder galaxer i universum. Hur många stjärnor skulle det bli?
I en handfull av sandkorn kan där lätt finnas 50000 individuella korn av sand.
Ändå, på en hel strand finns där bara tillräckligt med sand för att representera varje stjärna i Vintergatan.
Där finns så många stjärnor i universum att vi skulle bli tvungna att räkna varje sandkorn på varje strand
på hela jorden för att kunna komma ens i närheten av rätt tal.
Låt oss ta ett sandkorn, 1 mm i diameter, och placera det här för att representera solens storlek.
Om vi börjar att gå mot den närmsta stjärnan skulle det ta större delen av dagen att slutföra
resan eftersom stjärnan skulle vara nästan 30 kilometer bort.
Så, galaxer är mest en stor samling av tomhet.
Om vi kunde trycka ihop alla stjärnor i Vintergatan skulle de lätt få plats inom volymen
av rymden mellan vår sol och den närmsta stjärnan.
Faktum är, för att fylla den volymen fullständigt,
skulle vi behöva packa in alla stjärnor från alla galaxer i hela universum!!
När vi tittar på natthimlen verkar Universum vara stilla.
Detta beror på att vår livstid är inget mer än droppar i den universala oceanen av tid.
Faktum är, Universum är i konstant rörelse, men vi skulle behöva titta i mycket mer än en livstid
för att upptäcka rörelsen i natthimlen.
Givna tillräckligt med tid skulle vi se stjärnor och galaxer röra sig.
Stjärnor rör sig runt Vintergatans centrum och galaxer dras mot varandra av deras gravitation.
Ibland till och med krockar de. Hubble har observerat flertalet galaxer som kraschar ihop.
Som majestätiska skepp i den största av nätter, kan galaxer glida allt närmre
tills deras gemensamma gravitationella växelverkan börjar gjuta dem i intrikata figurer som slutligen,
och irreversibelt, vävs ihop. Det är en enorm kosmisk dans, koreograferad av gravitationen.
När två galaxer kolliderar är det inte som en bilkrasch eller två biljardbollar som träffar varandra,
det är mer som när du flätar ihop dina fingrar.
De flesta stjärnor i galaxerna kommer passera oberörda genom kollisionen.
Som värst kommer gravitationen slunga ut dem, tillsammans med gas och stoft,
och bilda serpentiner som sträcker sig hundra tusen ljusår eller mer. De två galaxerna,
fångade i sin dödliga gravitationella omfamning, kommer fortsätta snurra runt varandra,
slita ut mer gas och stjärnor att addera till svansarna. Till slut, om flera miljarder år,
kommer galaxerna slå sig till ro i en enda, kombinerad galax.
Man tror att många av dagens galaxer, inklusive Vintergatan, är ihopsatta från sådana
sammanslagningar av mindre galaxer, som händer över miljardtals år.
Utlösta av de kolossala och våldsamma växelverkningarna mellan galaxer,
bildas stjärnor från stora gasmoln i fyrverkeriexplosioner och bildar strålande blåa stjärnhopar.
Vår egen Vintergata är på kollisionskurs med den närmsta stora galaxen, Andromedagalaxen.
De närmar varandra med nästan 500000 kilometer i timmen och, om tre miljarder år,
kommer de frontalkrocka.
Den direkta kollisionen kommer leda till en magnifik sammanslagning av de två galaxerna,
under vilken vår Vintergata inte längre kommer vara den spiralgalax vi är vana vid.
Istället kommer den utvecklas till en enorm elliptisk galax,
innehållande alla dess egna stjärnor och alla Andromedagalaxens också.
Sedd från jorden kommer kollisionen se ut ungefär så här.
Även om detta inte kommer hända på en väldigt lång tid så finns
det andra av naturens mörka krafter som spelar in överallt runt om oss, även under tiden du ser detta…
MONSTER I RYMDEN
Svarta hål är universums gåtfulla skurkar: sväljande allt som kommer i deras väg och låter inget fly.
Så för astronomer är centrum av ett svart hål det ultimat okända...
Ingen information kan fly från insidan av svarta håls gravitationella fästningar.
Det finns inget sätt att se vad som finns där inne.
Inte ens ljus kan fly. Så hur vet vi ens att de är där?
Själva de svarta hålen kan inte bli direkt observerade.
Men, astronomer kan dock studera de indirekta effekterna av svarta hål
på grund av att den sak som svarta hål har massor av är gravitation.
Hubbles höga upplösning har avslöjat de dramatiska störande effekterna svarta hål har på sin omgivning.
Och inte bara gravitation, astronomer har funnit att när materia packas tillräckligt
hårt runt ett svart hål kan det ringa som en klocka.
Detta är den faktiska tonen producerad av ett svart hål 250 millioner ljusår från jorden.
Det ekar genom skivan av materia som omger det svarta hålet och det har blivigt ändrats till att ligga inom det mänskliga hörområdet.
I verkligheten är det ett halvton sänkt B, 57 oktaver under normalt C.
Astronomer tror att svarta hål är singulariteter – enkla punkter i rymden.
Ingen volym, ingen utsträckning, men oändligt tät!
Svarta hål kan bildas under den slutliga kollapsen av en massiv stjärna, många gånger tyngre än vår sol.
Det stellära liket som lämnas kvar efter en massiv stjärnas död och kollaps kan vara så tungt
att inga krafter i naturen kan stoppa det från att skrumpna under sin egen tyngd in i en oändlig liten volym.
Även om materia uppenbarligen har försvunnit, blivigt komprimerat in till ingenting, så utövar det fortfarande ett
kraftigt gravitationellt drag och stjärnor och andra objekt som kommer för nära kan dras in.
Hos alla svarta hål finns där en punkt utan återvändo, kallad ”händelsehorisont”.
När något – säg en närliggande stjärna – är dragen förbi denna plats kommer den aldrig bli sedd igen.
På sin väg mot händelsehorisonten kommer den dömda stjärnan följa en fatal spiralbana.
När stjärnan närmar sig hålet ännu mer kommer materien
närmast hålet känna en större dragning kraft än resten av stjärnan,
sugande och sträckande ut stjärnan mot hålet tills…
… de enorma tidvattenkraften drar sönder den och slukar den.
Där finns besynnerligare aspekter av dessa objekt också,
en vridning av rum och tid som förvanskar och till och med saktar ner tidens gång.
Alla objekt med massa deformerar själva väven av rum och tid, men svarta hål gör detta extremt mycket.
Enligt Einsteins berömda allmänna relativitetsteori,
skulle en orädd resande som kunde besöka ett svart hål och hänga ovanför händelsehorisonten utan att slukas,
tillslut återvända för att finna sig vara yngre än folket han hade lämnat.
Kanske är det mest underliga objekt astronomer har hypoteser om maskhål.
Ett maskhål är väsentligen en ”genväg” genom rymdtiden från en punkt i universum till en annan punkt i universum.
Kanske kan maskhål, om de existerar, en dag tillåta resor mellan regioner i rymden snabbare än vad det tar
ljuset att göra samma resa genom den normala rymden.
Hubble har visat att svarta hål troligtvis finns i centrum av alla galaxer.
Det finns ett i mitten av vår Vintergata. - en jätte,
ett supermassivt svart hål, kanske en miljon gånger så stort som de som bildas vid kollapsen av en massiv stjärna.
Det kan vara en sammansmältning av många svarta hål i stjärnstorlek som bildades under galaxens avlägsna historia.
När två galaxer kolliderar kommer de svarta hålen i varje centrum utföra en komplicerad dans.
Långt efter att de två galaxerna har smällt samman till en
fortsätter deras centrala svarta hål gå i bana runt varandra i hundratals miljoner år
innan den slutliga våldsamma sammansmältningen till ett tungt svart hål.
Denna sista process är så kraftfull att den ändrar rymdtidens väv tillräckligt så vi kanske kan observera
den från jorden med en ny typ av gravitationsvågs-teleskop eller från speciella rymdsonder i bana runt jorden.
Dock, jämfört med de miljontals år det tar för galaxer att sammansmälta,
så är den sista kataklysmen i kärnorna relativt kort. Så oddsen att se en sådan händelse är små.
Fram till så sent som för 50 år sedan trodde astronomer att universum var en fridfull plats.
Men det är långt från sanningen…
Rymden skakas ofta av våldsamma händelser: supernovornas kataklysmiska explosioner,
kollisioner mellan hela galaxer och kolossala utkastningar av energi på grund av stora
mängder materia som kraschar in i svarta hål…
Upptäckten av kvasarer gav oss en första inblick i detta tumult…
För markbaserade teleskop ser kvasarer ut som vanliga stjärnor.
Och det är exakt vad astronomer först trodde de var och namngav dem därför som ”kvasistellära” objekt.
Men kvasarer är i verkligheten mycket ljusstarkare och längre bort än stjärnor…
De skiner mer ljusstarkt än 1000 normala galaxer och är drivna av supermassiva svarta hål.
Stjärnor som går i omlopp för nära slits itu, rinnande ner i kvasaren som vatten ner i en enorm kosmisk vask.
Den i spiralbana fallande gasen bildar en tjock skiva, upphettad till miljontals grader på grund av dess fritt
fallande rörelse mot det svarta hålet. Gas blåser sin energi ut i rymden ovanför och under disken i kolossala jets.
Kvasarer finns i en anmärkningsvärd variation av galaxer,
av vilka många kolliderar våldsamt. Det kan finnas ett antal mekanismer som tänder en kvasar.
Kollisioner mellan par av galaxer kan starta födelsen av kvasarer,
men Hubble har visat att även till synes normala, ostörda galaxer innehåller kvasarer.
Men kvasarer är inte de enda högenergetiska objekt astronomer har hittat…
En serendipitetisk upptäckt är något du hittar när du letar efter något annat.
Sådana upptäckter har ofta ändrat astronomins väg.
Gammaburster blev serendipitetiskt upptäckta på sent 1960-tal av USA’s militära satelliter
som höll utkik efter Sovjetiska kärnvapentester. Istället för att hitta de kraftfullaste
detonationerna producerade av människan, hittades några av
de mest kraftfulla explosioner i hela universum…
Dessa förbluffande energetiska explosioner av gammastrålning upptäcks åtminstone en gång om dagen åt slumpmässiga riktningar på himlen.
Även om gammaburster endast varar några få sekunder är energin de utsänder samma
som mängden energi hela vår Vintergata strålar ut under några sekel.
Gammastrålar är inte synliga för det mänskliga ögat och speciell instrumentering behövs för att detektera dem.
I 30 år visste ingen vad som orsakade dessa utbrott.
Det var som att se en gammastrål-kula flyga förbi jorden utan att ana vapnet som sköt den.
Tillsammans med nästan alla andra teleskop i världen letade Hubble efter den ”rykande pistolen” i många år.
Det observerade positionen på himlen där gammastrålningsexplosioner hade setts i försök att hitta något objekt på platsen.
Men alla försök var förgäves, tills…
1999 var Hubbles observationer fundamentala i bestämningen av att dessa monstruösa utbrott sker i mycket avlägsna galaxer.
Orsaken kunde vara explosionen producerad i den slutliga kataklysmiska kollapsen av en massiv stjärna...
...eller det dramatiska mötet mellan två väldigt täta objekt, som till exempel två svarta hål, eller ett svart hål och en neutronstjärna.
Svarta hål är sannerligen ett av de mest exotiska objekten i universum.
Så väl som att påverka materia kan de också visa upp sig på några andra spektakulära sätt
eftersom deras enorma gravitationella fält även kan böja ljus.
Faktum är, ljus som passerar nära ett svart hål kommer inte att följa en rak linje,
utan kommer böja av i en ny riktning, bildande ett naturligt teleskop som kan kika än längre ut i rymden än vad man trott möjligt.
GRAVITATIONELLA ILLUSIONER
Precis som en vandrare i öknen ser en hägring när ljus från stora avstånd böjs av varm luft
som svävar precis ovanför sanden, kan vi också se hägringar i Universum.
Hägringarna vi ser med moderna teleskop som rymdteleskopet Hubble kommer inte från varm luft,
utan istället från avlägsna hopar av galaxer – gigantiska ansamlingar av materia.
För länge sedan trodde vissa folk att jorden var platt.
Det är på något sätt förståeligt – i vårt dagliga liv kan vi inte se vår planets krökning.
Rymden i sig är faktiskt krökt, även om vi inte själva kan se det en stjärnklar natt.
Men rymdens krökning ger fenomen som vi kan observera…
En av Albert Einsteins förutsägelser är att gravitationen gör rymden skev och stör därför strålar av ljus,
på samma sätt som vågor på en damm skapar att förvanskat vaxkakemönster av ljus på den sandiga bottnen.
Ljus från avlägsna galaxer är stört och förstärkt av gravitationella fält
från massiva galaxhopar på sin väg mot jorden.
Effekten är som att titta genom ett gigantiskt förstoringsglas och resultatet kallas gravitationslinsning.
De konstiga mönstren som strålar av ljus ger upphov till när de möter en tung kropp beror på
egenskaperna hos den “linsande kroppen”. Alltså kan bakgrundsobjekten få flera olika skepnader.
… Einsteinringar där hela bilden är förstärkt och sammanpressad i en ljuscirkel…
… multipla bilder, spöklika kloner av den ursprungliga avlägsna galaxen…
… eller störd till en bananliknande båge eller bågdel.
Även om Einstein 1915 insåg att denna effekt borde ske i rymden,
trodde han aldrig att det skulle kunna observeras från jorden.
Dock blev 1919 hans beräkningar bevisade att faktiskt vara korrekta.
Under en solförmörkelse-expedition till Principe Island nära Afrikas västkust,
ledd av den kände brittiske astronomen Arthur Eddington,
observerades positionerna av stjärnor runt den bortskymda solskivan.
Det upptäcktes att stjärnorna hade flyttat ett litet men mätbart avstånd utåt på himlen,
jämfört med när solen inte var i närheten.
Nu för tiden observeras ljussvaga gravitationella bilder av objekt i det avlägsna
universum med de bästa teleskopen på jorden och, givetvis, med det skarpsynta Hubble.
Hubble var det första teleskopet som löste upp detaljer inom de multipla bågarna,
avslöjande formen och den interna strukturen av de linsade bakgrundsobjekten direkt.
År 2003 härledde astronomer att en mystisk ljusbåge på en av Hubbles bilder var den största,
ljusstarkaste och hetaste stjärnbildande regionen någonsin sedd i rymden.
Det behövs relativt massiva objekt, till exempel, galaxhopar,
för att rymden ska krökas så mycket att effekten är observerbar i djupa bilder av det avlägsna universum
– även med Hubbles fantastiska upplösning.
Och än så länge har gravitationslinser huvudsakligen observerats runt hopar av galaxer,
vilket är samlingar av hundratals eller tusentals galaxer och som tros
vara de största gravitationellt bundna strukturerna
Astronomer vet att materian vi ser i universum bara är en liten procentuell del av den totala massan som måste vara där.
För materia utövar en gravitationskraft och den synliga materian
är helt enkelt inte tillräcklig för att hålla ihop galaxer och galaxhopar.
Eftersom mängden skevhet av ’banan’-formade bilder beror på den totala massa av linsen, kan
gravitationslinser användas för att ’väga’ hopar och för att förstå distributionen av mörk materia.
På klara bilder från Hubble kan man lätt matcha de olika bågarna som kommer från samma bakgrundsgalax med ögat.
Denna process ger astronomer möjligheten att studera detaljer hos tidiga galaxer för avlägsna
för att ses med nuvarande teknologi och teleskop.
En gravitationslins kan även agera som ett ’naturligt teleskop’. År 2004
kunde Hubble detektera den mest avlägsna kända galaxen i universum,
med hjälp av förstoringen från just en sådan ’gravitationslins’ i rymden.
UNIVERSUMS FÖDELSE OCH DÖD
Ljus kan fördas genom vakuum i den högsta hastighet som något någonsin kan nå, men det är fortfarande en ändlig hastighet.
Detta betyder att det tar ett tag för vågor av ljus att färdas mellan två punkter i rymden.
Ljusets hastighet genom rymden är ungefär 300000 kilometer i sekunden.
300 tusen kilometer är nästan avståndet från jorden till månen.
Så det tar ljuset lite över en sekund att färdas från månen till jorden.
När vi tittar på månen ser vi den som den var för lite mer än en sekund sedan.
Vem har inte tänkt på hur det skulle vara att resa i tiden?
Den ändliga hastigheten hos ljuset gör det möjligt för oss att komma nära genom att tillåta oss att se bakåt i tiden.
När vi tittar ut i rymden behöver vi bara vänta på ljuset från fjärran platser att nå oss,
och det visar hur saker var när ljuset började sin resa.
Kraftfulla instrument, som Hubble, har gjort det möjligt att se längre bort och längre bakåt än
någonsin innan. Vad kosmologer ser är helt enkelt häpnadsväckande.
På 1920-talet, upptäckte astronomen Edwin Hubble att de flesta galaxerna verkade röra sig ifrån
oss i en takt proportionell mot deras avstånd. Ju längre bort galaxen är,
desto snabbare verkar den röra sig ifrån oss. Detta beror på universums expansion.
Den expansionen började i en jättelik explosion, kallad Big Bang, för många miljarder år sedan.
Expansionstakten håller i nyckeln till uppskattningen av Universums ålder och storlek.
Denna takt kallas Hubbles konstant.
Universums ålder och storlek kan uppskattas genom att ”köra expansionen baklänges” –
tills allt är komprimerat till en oändligt liten punkt av energi från vilken Universum genererades.
Det högst rankade vetenskapliga berättigandet för att bygga Hubble var för att bestämma Universums storlek och ålder.
Sökandet efter att bestämma Hubbles konstant precist leddes av Nyckel-Projekt teamet,
en grupp astronomer som använde Hubble för att leta efter avlägsna, noggranna ”milstolpemarkörer”,
en speciell klass av stjärnor kallade Cepheid variabler.
Cepheider har väldigt stabila och förutsägbara ljusstyrkevariationer.
Perioden hos dess variationer beror strikt på stjärnans fysiska egenskaper,
som kan användas för att bestämma deras avstånd mycket effektivt.
Av denna anledning är dessa stjärnor mer kända som ’standardljus’.
Cepheider har använts som pålitlig språngbräda för att göra avståndsmätningar till supernovor, som är
mycket ljusstarkare än Cepheider och kan därför ses på mycket större avstånd.
Hubble har mätt ljuset från supernovaexplosioner mer noggrant än något annat instrument,
mest på grund av sin höga upplösning.
Från marken smälter en bild av en supernova vanligtvis ihop med bilden av sin modergalax.
Hubble kan skilja på ljuset från de två olika källorna.
Cepheider och supernovor har gett ett mått på Universums skala.
Idag känner vi Universums ålder till en mycket högre noggrannhet än någonsin tidigare:
runt 14 miljarder år, tack vare Hubble.
I många år har astronomer diskuterat om Universums expansion kommer stanna någon gång i i den avlägsna framtiden,
göra att universum kollapsar in i ett glödhett “Big Crunch”, eller om det kommer fortsätta expandera långsammare och långsammare för alltid.
Kombinerade observationer av avlägsna supernovor med Hubble och de flesta av världens högklassiga teleskop
användes för att mäta avstånd till avlägsna supernovor.
Och det ser ut som om expansionen av vårt universum inte är i närheten av att sakta ner. Istället verkar den accelerera.
När Hubble användes för att mäta hur expansionen av Universum har ändrats med tiden,
visade det sig, helt överraskande, att under första halvan av den kosmiska historien,
saktade faktiskt expansionen ner. Sen gjorde, en mystisk kraft,
en sorts ”antigravitation” att universum ’trampade på gaspedalen’ och startade accelerationen vi ser idag.
Detta föreslår ett besynnerligt öde för universum eftersom det föreslår att antigravitationskraften
blir starkare hela tiden. Om detta fortsätter,
kommer den till slut överväldiga all gravitation and kasta ut Universum i en supersnabb acceleration
som kommer att slita itu allting i sina beståndsdelar, atomer. Kosmologer har uppkallat detta mardrömsscenario till ”the Big Rip”.
UTSIKT MOT TIDENS SLUT
Vi samlar oväntade nyheter från yttre rymden.
Precis som geologer gräver djupare för att hitta allt äldre fossil,
bärande vittnesmål om allt mer avlägsna epoker, så ’gräver’ astronomer djupare och djupare mot tiden början,
genom att titta efter ljus kommande från ljussvagare, och därför mer avlägsna, objekt.
Hubble har startat en ny era vi kan kalla ’astroarkeologi’ och den började under julen 1995…
Att rikta världens mest sofistikerade teleskop mot samma bit av himlen i tio dagar i rad kan låta lite konstigt.
Och detta var vad många astronomer tyckte när de försökte detta för första gången i slutet av 1995.
”Deep Field” observationer är långvariga exponeringar riktade mot en särskild region på himlen.
De syftar till att avslöja ljussvaga objekt genom att samla så mycket ljus som möjligt under en lång tidsperiod.
Ju ’djupare’ en observation går desto ljussvagare är objekten som blir synliga.
Objekt på himlen kan vara svaga antingen för att deras naturliga ljusstyrka är låg eller på grund av att de är långt borta.
“När det här experimentet först föreslogs,
visste ingen egentligen om det skulle leda till några intressanta vetenskapliga resultat.
Men när vi först titta på bilden blev vi förvånade! Vi kunde se mer än 3000 galaxer i detta lilla fält.”
Den observerade delen av himlen i Ursa Major, Karlavagnen,
var noggrant utvald för att vara så tom som möjligt så att Hubble skulle titta långt bortom stjärnorna
i vår egen vintergata och förbi närliggande galaxer.
De tusentals galaxer som observerades i det första djup-exponeringen var i
olika faser av utveckling och var utsträckta längs en korridor på miljardtals ljusår.
Detta lät astronomerna studera evolutionen av dessa objekt genom tiden,
se en skymt av olika galaxer under olika faser av utveckling.
Efter den första djup-exponeringen, togs en annan lång exponering på södra himlen.
Tillsammans gav Hubbles norra och södra ”Deep Field” astronomer kikhål mot det uråldriga universum för första gången.
Några av objekten som syns på bilderna var så svaga så att se dem skulle vara lika
svårt som att från jorden se en ficklampa på månen.
“Vi kan definitivt säga att ”Hubble Deep Field” öppnade en helt ny era av observationell kosmologi.
De formade vår syn på det avlägsna universum.”
”Hubble Deep Field” har orsakat en riktig revolution inom modern astronomi.
Efter det första djup-exponeringen riktades nästan alla mark- och rymd- baserade teleskop mot samma område under långa perioder.
Några av de mest intressanta resultat inom astronomi kom fram ur denna fruktsamma
synergi mellan instrument av olika storlek, i olika omgivningar och med olika känslighet för olika våglängder.
De gav oss den första klara bilden av stjärnbildningshastigheten genom hela universum.
Överraskande nog, visade den att stjärnbildningen hade sin topp inom ett fåtal miljarder år från
universums födelse. På den tiden var stjärnbildningen mer än tio gånger så stor som idag.
När de väl hade börjat upptäcka det mest avlägsna delarna någonsin sedda,
försökte Hubbles astronomer skjuta observationerna ännu längre bak i tiden.
Under 2003 och 2004 utförde Hubble sin djupaste exponering någonsin: ”Hubble Ultra Deep Field”.
Det är en 28 dagar lång exponering, mycket mer djupgående än Hubbles tidigare norra och södra ”Deep Field”,
och är mot en region av rymden långt från alla andra djup-exponeringar tagna med antingen mark- eller rymd- baserade teleskop.
”Hubble Ultra Deep Field” avslöjar de första galaxerna som kom fram från de så kallade ”mörka tiderna” –
tiden kort efter Big Bang när de första stjärnorna återupphettade det kalla, mörka Universum.
Strax efter Big Bang, i det nyfödda snabbt expanderande Universum
före stjärnornas och galaxernas era – var distributionen av materia relativt jämn.
När tiden gick, startade kungen av alla krafter – gravitationen – agera. Sakta men säkert…
Under inverkan av gravitationen från den mystiska mörka materian,
började små klumpar av den normala materian samlas i regioner där densiteten var något högre än genomsnittet.
Utan stjärnor som lös upp rymden, var Universum i sin mörka tidsålder.
Där densiteten av klumparna blev högre,
attraherades ännu mer materia, och en tävlingen mellan universums expansion och gravitationen pågick.
Där gravitationen vann, slutade regionerna expandera och började kollapsa in mot sig själva.
De första stjärnorna och galaxerna föddes.
Där materiedensiteten var som högst – i korsningarna mellan de stora nätliknande
strukturerna av materia – bildades de största strukturerna vi känner till: galaxhopar.
Djup-exponeringsbilderna är översållade med en stor variation av olika galaxer i olika storlek, form och färg.
Astronomer kommer spendera år med att studera formerna av galaxerna i dessa bilder
för att förstå hur de bildats och utvecklats sedan Big Bang.
I livfull kontrast till bildernas rika skörd av klassiska spiral- och elliptiska galaxer,
finns där också ett zoo av kufiska galaxer som belamrar fälten.
Några ser ut som tandpetare, andra som länkar på ett armband. Några få verkar interagera med varandra.
Deras underliga former är långt från de majestätiska spiral- och elliptiska galaxer vi ser idag.
Dessa kufiska galaxer berättar om en period när universum var mer kaotiskt,
när ordning och struktur just skulle börja dyka upp.
En av de fantastiska sakerna med Hubble är att det finns många instrument ombord
som kan göra olika observationer samtidigt. ”Hubble Ultra Deep Field”
är faktiskt två separata bilder tagna av två instrument: Hubbles ACS kamera och NICMOS instrument.
NICMOS ser längre bort än ACS. Det detekterar infrarött ljus