Denne film tager dig på en rejse…
…en rejse gennem tid og rum.
Jeg vil fortælle historien om et instrument, som for alvor har forbedret vores syn på himlen,
givet os et skarpere blik på universet
og som er nået længere ud mod de yderste grænser for tid og rum end nogensinde før.
ESA PRÆSENTERER
Hubble – 15 års opdagelser
EVENTYRET OM HUBBLE
Når vi ser på nattehimlen, kan vi se stjernernes velkendte blinken.
Vi ser lys, der har rejst enorme afstande for at nå os.
Men stjernerne selv blinker jo ikke …
Universet er umådeligt gennemsigtigt.
Lyset fra fjerne stjerner og galakser kan rejse uforandret gennem rummet i tusinder,
millioner ja, endda milliarder år.
Men så, i de sidste få mikrosekunder før lyset når vore øjne,
bliver det præcise billede af stjernerne og galakserne snuppet fra os.
Det skyldes, at lyset passerer vores atmosfære, dette evigt foranderlige tæppe af luft,
vanddamp og støv, som udglatter de fine kosmiske detaljer.
I mange år sukkede alverdens astronomer efter et teleskop i rummet.
Så tidligt som i 1923 havde den berømte tyske astronom og raketkonstruktør Hermann Oberth foreslået et rumbaseret teleskop.
Der skulle dog gå mange årtier før teknologien indhentede drømmen.
Amerikaneren Lyman Spitzer kom med et mere realistisk forslag til et rumteleskop i 1946.
Fra rummet, i en bane over Jordens atmosfære, vil et teleskop kunne detektere det jomfruelige lys fra stjerner,
galakser og andre objekter, i god tid før det bliver forvrænget af den luft vi indånder.
Resultatet: meget skarpere billeder end hvad de allerstørste teleskoper på jordoverfladen kan lave;
billeder, som i skarphed kun er begrænset af optikken.
I halvfjerdserne begyndte NASA - the National Aeronautics and Space Administration - og ESA - det europæiske rumagentur
at arbejde sammen på at designe og bygge det, der ville blive til Hubble rumteleskopet.
Navnet er en hyldest til Edwin Powell Hubble – grundlæggeren af den moderne kosmologi -
som i tyverne viste, at ikke alt hvad vi ser på himlen er en del af Mælkevejen.
Tværtimod strækker Kosmos sig langt udover Mælkevejen.
Hubbles arbejde ændrede for evigt vores opfattelse af menneskets placering i Universet,
og at navngive det mest fantastiske teleskop nogensinde efter Edwin Hubble kunne ikke have været mere passende.
Det tog to årtiers koncentreret samarbejde mellem forskere,
ingeniører og entreprenører fra mange forskellige lande, før Hubble rumteleskopet endelig var færdigt.
Den 24. april 1990 tog fem astronauter ombord på rumfærgen Discovery ud på en rejse,
som skulle forandre vores syn på verdensrummet for evigt.
De indsatte det med spænding ventede rumteleskop i en bane cirka 600 km over jordens overflade.
På jorden ventede astronomerne spændte på de første resultater.
Men allerede to måneder senere var det klart, at Hubbles syn på Universet var alt andet end klart.
Spejlet havde en alvorlig fejl …
En defekt i formen på spejlet forhindrede Hubble i at tage skarpe billeder.
Spejlets kant var for flad, kun en halvtredsindstyvendedel af en hårbredde,
men for at fuldføre sin mission, skulle Hubble være perfekt i mindste lille detalje…
Skuffelsen var næsten for stor til at bære.
Ikke bare blandt astronomer men også blandt amerikanske og europæiske skatteydere.
Ikke desto mindre arbejdede forskere og ingeniører
fra NASA og ESA de efterfølgende år
på at designe og bygge en korrektionsoptikpakke, som blev kaldt COSTAR.
Det står for Corrective Optics Space Telescope Axial Replacement.
Folkene bag Hubble skulle nu træffe endnu en hård beslutning:
hvilket videnskabeligt instrument skulle de fjerne
for at få plads til COSTAR?
Til sidst valgte de at fjerne højhastighedsfotometret.
Den første service-mission til Hubble er gået over i historien,
som et af rumfartens højdepunkter.
Den fangede opmærksomheden hos både astronomer og menigmand i en grad,
som ingen senere rumfærgemission har formået.
Missionen var planlagt til mindste detalje og blev med sin brillante udførsel en total succes.
COSTAR korrigerede Hubbles syn bedre end nogen havde turdet håbe.
Da de første billeder efter serviceringen begyndte at dukke op på computerskærmene
var det med det samme klart, at de briller astronauterne havde haft med op til Hubble havde fjernet Hubbles nærsynethed -
Hubble var endeligt køreklar!
Det var kun første gang rumfærgen besøgte Hubble.
Teleskopet var designet til at blive opgraderet, til at udnytte nyopdagede muligheder.
Når mere avancerede instrumenter, elektriske eller mekaniske komponenter blev tilgængelige, kunne de installeres.
Desuden kunne man udføre serviceeftersyn på Hubble, præcist som man gør det på en almindelig personbil.
Ingeniører og forskere sender med jævne mellemrum rumfærgen til Hubble, så astronauterne kan opgradere den,
ved hjælp af skruenøgler, skruetrækkere og boremaskiner, præcist ligesom en mekaniker gør ved din bil.
Indtil videre har der været fire servicemissioner – i 1993, 1997, 1999 og 2002 – alle udført af astronauter,
som blev transporteret ud i rummet af NASA’s rumfærge. Den næste skulle efter planen have været i 2005,
men den blev desværre aflyst som en konsekvens af det tragiske Columbia styrt.
Hubble’s fremtid er usikker.
Det var oprindeligt designet til at kunne holde i 15 år, men den forventede levetid er nu sat til over 20 år.
Hubble producerer stadig de mest fantastiske resultater astronomer har set
så vil Hubbles vigtige mission ende på et tidspunkt.
En ubemandet sonde vil hæfte sig fast på Hubble i dens bane omkring Jorden.
Når robotten forlader Hubble, efterlader den et raketmodul, som -
efter flere års frugtbar observation -
kan bruges af ingeniører på jorden til at styre Hubbles endelige nedstigning
i atmosfæren til en fredelig grav i det dybe ocean.
Men pensioneringen af Hubble rumteleskopet
vil ikke signalere enden på vores uovertrufne syn på Universet. Den vil snarere markere en ny start
på en æra af endnu mere forbløffende billeder og opdagelser fra rummet.
For Hubble har en afløser.
Allerede nu designer man James Webb rumteleskopet, og det bliver måske opsendt så tidligt som i 2011.
Når den dag kommer håber forskerne at James Webb rumteleskopet vil hjælpe med at opdage
og forstå endnu mere om vores fascinerende univers.
FOKUS PÅ HUBBLE
Hubble er et opgraderbart, rumbaseret teleskop, der kredser om Jorden i en bane i næsten 600 km's højde.
Her er det placeret over det meste af vores billedforvrængende atmosfære.
Det tager ca. 97 minutter at foretage et omløb rundt om Jorden.
Det er bygget til at tage højopløsningsbilleder og skarpere spektre
end det er muligt at tage fra jordoverfladen, hvor stjernernes blinken sætter en grænse for klarheden af billederne.
For at samle så meget lys som muligt fra de svage objekter der studeres
skal ethvert teleskop have så stort et spejl som muligt.
Selv om Hubbleteleskopet kun har et relativt lille spejl med en diameter på 2,4 meter,
kan det alligevel klare sig i konkurrencen med jordbaserede teleskoper der er 10-20 gange større.
Hubble er en stor satellit,
ca. 16 m lang, eller på størrelse med en lille bus.
Den er også et af de mest komplicerede stykker teknologi man nogen sinde har bygget.
Den indeholder 3000 sensorer, der konstant aflæser temperaturer,
strømstyrker og mere til, så teknikere på jorden hele tiden kan holde øje med det hele.
Observationstid på Hubble er en værdifuld vare.
Astronomer verden over beder altid om langt mere tid end der er til rådighed.
At holde Hubble i funktion 24 timer i døgnet, 7 dage om ugen er ikke altid helt let.
Der må ikke mistes et enkelt sekund, og alle opgaver, enten observationsopgaver eller "husholdningsopgaver",
så som at flytte teleskopet eller hente en ny observationsplan, er nøje planlagt.
For astronomer er de vigtigste komponenter i Hubble de videnskabelige instrumenter.
Der er to områder med instrumenter, her og her.
De forskellige instrumenter tjener forskellige formål - nogle er bedst til at tage billeder
og andre er bedst til at dissekere lyset fra stjerner og galakser ved at brede det ud til et regnbueagtigt spektrum.
Hubbles enestående udsigtspunkt i rummet giver mulighed for at observere det infrarøde og ultraviolette lys
som ellers bliver filtreret fra af atmosfæren inden det når teleskoper på jordoverfladen.
Disse former for lys afslører egenskaber ved de himmelske objekter, som ellers er skjult for os.
Nogle instrumenter, som ACS - et avanceret undersøgelseskamera - er bedre til ultraviolette observationer,
andre, som NICMOS - et nær-infrarødt kamera og spektrograf - er bedst til infrarøde observationer.
Forskellige mekaniske og elektriske komponenter holder Hubble kørende.
Strømmen til Hubble kommer fra solfangere på siden, som omformer sollys til elektricitet.
Gyroskoper og stjernekameraer holder Hubble på ret køl, og sørger for, at det peger i den rigtige retning - ikke for tæt på Solen,
Månen eller Jorden, da lyset fra disse lysstærke objekter ville ødelægge de lysfølsomme instrumenter,
og præcist i retningen af de objekter, der studeres i timevis i træk.
Hubble har adskillige kommunikationsantenner på siden, som er nødvendige for at sende
observationer og andre data ned til jorden.
Hubble sender i første omgang sine data til en anden satellit,
som så sender signalet ned til White Sands i den amerikanske stat New Mexico.
Observationerne sendes så fra det amerikanske NASA til Europa, hvor de opbevares i et gigantisk data-arkiv i München.
Intet land kunne alene have givet sig i kast med et så enormt projekt.
Hubble har været et stort samarbejdsprojekt mellem NASA og ESA,
det europæiske rumagentur, fra et tidligt tidspunkt.
Hubble har haft afgørende betydning for europæisk astronomi.
Europæiske astronomer er garanteret 15% af observationstiden på Hubble,
hvilket har resulteret i tusinder af videnskabelige publikationer gennem årene.
To forskellige grupper bestående af europæiske specialister arbejder med Hubble.
I øjeblikket arbejder 15 forskere fra ESA på det amerikanske, videnskabelige rumteleskopinstitut
og 20 andre udgør det europæiske rumteleskops koordinationsfacilitet i München i Tyskland.
PLANETERNES VERDEN
Rummet er grænseløst.
I det uendelige univers er vores nærmeste familie de andre objekter i solsystemet.
Vi deler oprindelse og skæbne med dem …
Vores solsystem blev dannet for ca. 4,5 milliarder år siden ud af en kæmpe gassky.
Ironisk nok er det sandsynligvis den dødelige kraft i det thermonukleare brag
fra en nærliggende stjernes død, der var den direkte anledning til vores skabelse…
Den dødbringende kraft fra eksplosionen er måske netop det, der har forstyrret den fine ligevægt i den oprindelige gassky,
hvorved noget af stoffet er faldet sammen ind mod centrum og har skabt en ny stjerne, vores Sol.
en minimal procentdel af den sammenfaldende masse er blevet til den multifacetterede variation vi ser i dag i Solsystemet.
Vi er med andre ord bare resterne efter Solens skabelse.
Planeterne blev skabt i den roterende skive af støv og gas som blev tilbage, da vores moderstjerne blev født.
De jordlignende stenplaneter blev dannet i det indre solsystem, mens de gigantiske gasplaneter blev dannet længere ude.
Og så, da en hård vind af smadrede atomer begyndte at blæse fra Solen,
eller måske fra nærliggende varme stjerner eller en nærliggende supernova -
kunne kun planeter af en vis størrelse fastholde deres gasholdige omgivelser og de sidste rester af tågebankerne
mellem planeterne blev blæst væk.
Så her i vores solsystems lokale zoologiske have af planeter er der kun jordlignende stenplaneter…
… og kæmpe gasplaneter.
Selv i dag findes der ikke noget helt præcist tal for hvor meget masse eller endda hvor mange planeter der er i solsystemet…
Siden man opdagede Pluto i 1930erne og dens måne Charon i 1970erne,
har astronomerne forsøgt at finde ud af, om der er noget derude, bagved den niende planet.
I 2003 skimtede Hubble noget, der bevægede sig hurtigt nok i forhold til baggrunden
af fjerne stjerne til at være et objekt som var en del af vores solsystem.
Man anslog objektet til at være på størrelse med en planet, og den blev navngivet Sedna, efter en inuit gudinde.
Sedna kan være op til 1500 km i diameter, det er tre fjerdedele af Plutos størrelse,
men den er så langt væk, at den kun ser ud som en samling pixler selv for Hubble.
Ikke desto mindre er den det største objekt der er opdaget i solsystemet siden Pluto.
Solen er ca. 15 milliarder km fra Sedna
- det er 100 gange så langt som afstanden fra Jorden til Solen -
og den giver ikke mere lys og varme end Fuldmånen gør her på Jorden.
Så Sedna er indhyllet i en evig trist vinter…
Sedna er ikke det eneste mystiske objekt derude.
Affald fra planeternes dannelse flyder stadig alle vegne i solsystemet, i form af asteroider
og kometer af forskellig form og størrelse.
Nogle gange leder deres baner dem på en katastrofekurs …
Hubble rumteleskopet var vidne til den sidste rejse for kometen Shoemaker-Levy 9…
Den blev flået i mange stykker af Jupiters tyngdekraft, da den passerede den tunge planet i sommeren 1992.
To år senere kom disse stykker tilbage, og de dykkede direkte ind i hjertet af Jupiters atmosfære.
Hubble fulgte kometfragmenterne på deres sidste rejse, og optog fantastiske høj-opløsningsbilleder af nedslagsarrene.
Vores jord kunne snildt være i bare et af disse planetariske blå mærker…
Rumsonder med sofistikerede instrumenter sendes ofte til planeterne i solsystemet.
Rumsonderne leverer nærbilleder af disse fjerne egne.
Hubble leverer også sin helt egen service, ved at åbne et vindue til Solsystemet, som aldrig bliver lukket.
Det er på den måde vi har fået uovertrufne billeder af storme på andre planeter,
… de skiftende årstider
…og indblik i andre atmosfæriske begivenheder som aurorae,
det vi på jorden kalder nordlys og sydlys.
Selv om solsystemet helt sikkert stadig har mange overraskelser gemt til os,
har Hubble også vendt blikket mod andre stjerner, på udkig efter planetsystemer.
Astronomer er begyndt at lede efter liv andre steder i universet.
Til at begynde med koncentrerer de sig om at søge efter jordlignende planeter.
Hubble lavede i 2001 den første direkte registrering af en atmosfære
omkring en ekstrasolar planet og fastslog delvist dens sammensætning.
Ved at måle den kemiske sammensætning af atmosfærerne omkring ekstrasolare planeter vil vi en dag
kunne søge efter sporene efter liv udenfor Jorden. Alle levende organismer trækker vejret
og det ændrer sammensætningen af atmosfæren på en direkte målbar måde.
Astronomer mener at der er mange planetsystemer magen til vores,
som kredser rundt om andre stjerner i galaksen.
Fødsel, liv, død og genfødsel af stjerner fortsætter i en uendelig cyklus, hvori stjerner,
født af støv og gas, vil skinne i millioner eller milliarder af år,
dø, og komme igen som gas og støv til skabelsen af nye stjerner.
Blandt biprodukterne af denne uendelige proces er planeter og alle de kemikalier der gør livet muligt.
Så livets uendelige tidevand fortsætter gennem universets udstrakte vidder …
STJERNELIV
Solen, som vi kalder vores livgivende energikilde, er en stjerne.
En helt almindelig stjerne,
som ikke adskiller sig synderligt fra de milliarder af andre stjerner, som vi kan se i vores galakse.
En stjerne er blot en stor glødende gaskugle.
Den dannes af en sammenpresset gassky og har en konstant energiudstråling gennem hele sin levetid,
idet der i dens midte foregår en stadig kæde af kernereaktioner.
De fleste stjerner smelter brintkerner sammen til heliumkerner igennem en proces, som kaldes kernefusion -
- den samme proces som giver brintbomben dens enorme ødelæggende kraft.
Man kan faktisk sige, at stjerner er kernefabrikker, som omdanner lette kerner til tunge via en række fusionsprocesser.
De vil fortsætte med at lyse indtil de løber tør for "brændstof".
Så dette er en stjerne's liv: en stille start, en lang, stabil udvikling og en sommetider voldsom død..
Men hvordan kan vi være sikre på dette forløb, når et stjerneliv er en million gange eller mere længere end et menneskeliv?
For at undersøge en bestemt organisme's livscyklus her på Jorden
er det ikke nødvendigt at følge et enkelt individs hele livsforløb.
I stedet kan vi observere mange organismer af en bestemt slags på een gang.
På den måde vil vi kunne se de forskellige faser af deres livscyklus.
På samme måde som et livsstadie i en persons liv er et slags øjebliksbillede på menneskehedens samlede livserfaring.
Og ligeså er det med stjerner...
Stjerner lever og dør over millioner, endda milliarder år.
Selv de mest kortlivede stjerner lever mindst en million år
- længere end hele menneskehedens historie!
Derfor observerer man ekstremt sjældent aldersrelaterede forandringer i individuelle stjerner.
For at sammensætte et billede af et helt stjerneliv fra fødsel til død
er vi nødt til at undersøge forskellige stjerner
som befinder sig i forskellige faser af deres liv.
Hubble's skarpe øje har vist os stjerners kaotiske fødsel og
bragt os mange andre farverige, detaljerede og forbløffende billeder.
Stjernefødsler i nærliggende "barselsafdelinger" kan bruges som tidsmaskiner,
hvor vi kan spole tilbage og se de begivenheder der skabte vores Solsystem.
Hubble har tit måttet arbejde hårdt for at få fat i disse data, da vigtige detaljer om
vores oprindelse ligger skjult bag støvfyldte, glødende molekylskyer.
Stjerner fødes overalt i Universet lige nu.
Enorme glødende søjler bestående af støvet brintgas vogter over deres vugger,
som soler sig i lyset af nærliggende nydannede stjerner.
Hubble's evne til at se infrarødt lys giver den mulighed for at trænge igennem
både støvet og gassen og dermed observere nyfødte stjerner som aldrig før.
En af de mest spændende af Hubble's mange opdagelser var observationen af støvskiver
omkring nogle nyfødte stjerner dybt inde i Oriontågen.
Her ser vi faktisk dannelsen af nye solsystemer - steder hvor også planeter bliver dannet.
På samme måde som de gjorde i vores eget Solsystem for fire og en halv milliard år siden.
I de første stadier af deres liv kan stjernerne forsyne sig med gas fra den sky, som de oprindeligt er blevet dannet af.
Stof på vej ind i stjernen skaber bobler eller oven i købet såkaldte "jets"
idet det bliver varmet op og skudt af sted langs en bane som følger stjernens rotationsakse, på samme måde som en akse gennem et hjul.
Ofte fødes mange stjerner af den samme sky af gas og støv.
Nogle af dem bliver måske sammen gennem hele deres liv og holder trit med hinanden mens de udvikler sig,
som barndomsvenner, som man beholder for livet.
Ofte vil stjerner i en hob have samme alder, men forskellige masser.
Og dette betyder, at der venter dem meget forskellige skæbner.
I forhold til en stjernes levetid er den menneskelige eksistens blot et øjeblik.
Derfor kan man kun håbe på at være heldig at observere en overgang mellem de forskellige stadier i en stjernes liv.
I løbet af femten meget produktive år har Hubble givet os muligheden for at observere nogle stjerner ældes "live".
Teleskopet har produceret forbløffende "film", som giver os chancen for at se
hvordan nogle af dem faktisk ændrer deres udseende i løbet af denne astronomisk set utroligt korte tid.
De tungeste stjerner ender deres liv voldsomt,
eksploderende i kæmpemæssige eksplosioner kendt som supernovae.
I et par fantastiske måneder bliver de til de mest lysstærke objekter i hele Universet,
og lyser kraftigere end resten af stjernerne i deres galakse tilsammen.
Hubble har siden opsendelsen i 1990 fulgt dramaet i supernova 1987A,
den nærmeste eksploderende stjerne i moderne tid.
Teleskopet har holdt nøje øje med en gasring omkring supernovabraget.
Hubble har observeret opståen af lyse pletter langs denne ring, pletter som ligner skinnende ædelsten på en halskæde.
Disse kosmiske perler bliver oplyst af supersoniske chokbølger udsendt under stjernens eksplosion.
Ruinerne efter en eksploderet stjerne kan gemme kraftige energikilder.
Hubble har undersøgt Krabbetågens mystiske centrale område, de sørgelige rester fra en eksplosion,
som blev levende beskrevet af kinesiske astronomer i år 1054, og blotlagt dette områdes dynamiske centrum.
Det inderste område i denne tåge huser en speciel slags stjerne, en pulsar.
Som et fyrtårn udsender denne stjerne lys og energi i en kegle, mens den roterer.
Og dette sørger for energi til den store sky af gas og støv omkring stjernen.
Det er dog ikke alle stjerner, der ender deres liv så voldsomt.
Sol-lignende stjerner køler af, så snart de løber tør for brint.
Det centrale område kollapser ind i sig selv og de tungere grundstoffer begynder at blive forbrændt,
hvilket får de ydre områder til at udvide sig og begynde at sive langsomt ud i rummet.
I denne fase af en stjernes liv kaldes den en "rød kæmpe".
Vores Sol vil blive til en rød kæmpe om nogle få milliarder år.
Til den tid vil den udvide sig så meget, at den vil sluge Merkur, Venus - og også vores planet.
Men disse stjerner er ikke helt færdige endnu. De kan stadig blive til noget helt ekstraordinært…
Lige inden de trækker vejret sidste gang, får stjerner som vores Sol deres store øjeblik i rampelyset.
I de sidste faser af kernefusion vil de stellare vinde blæse udad fra stjernen,
hvilket får den røde kæmpe til at svulme op til enorme dimensioner.
I hjertet af denne udvidelse vil den blotlagte kerne fylde de tynde ydre områder med kraftigt
lys og få dem til at lyse op med et glødende skær.
For de tidlige astronomer så disse bemærkelsesværdige objekter en smule
ud til at ligne den nyligt opdagede planet Uranus,
og derfor blev de kendt som planetariske tåger.
Hubble's viser os, at planetariske tåger er som sommerfugle - ikke to er ens.
Hubble's fantastiske samling af planetariske tåger viser overraskende indviklede
glødende mønstre: hjullignende formationer, hvirvlende strømme, elegante pokalformer,
tøndeformationer, eller endda udstødningsgasser fra en raket.
Fra dets position højt over den generende atmosfære er Hubble det eneste teleskop
som kan observere de fine detaljer i de opsvulmede ydre lag af disse døende stjerner.
Her skifter vi frem og tilbage mellem Hubble-billeder fra 1994 og 2002.
Et af de største gåder i moderne astrofysik er hvordan en simpel
gaskugle som vores Sol kan give ophav til disse indviklede strukturer..!!
For nogle planetariske tåger ser det ud som om en kosmisk græsplænesprinkler har skabt disse
strømninger som sprøjter ud til modsatte sider.
…Eller kan disse forbavsende mønstre være skabt af en
nabostjernes magnetfelt, som former den udsendte gas i strømme?
Hvad der end forårsager dem, vil disse kosmiske blomster blive opløst ud i rummet i løbet af blot nogle få tusinde år.
På samme måde som rigtige blomster gøder deres omgivelser, når de dekomponerer,
vil de grundstoffer, som stjernen har produceret i løbet af sit liv, blive spredt af den planetariske tåge
og være med til at bidrage til det råmateriale, som dannelsen af nye generationer af
stjerner, planeter og muligvis liv skal bruge.
Fordi de forsvinder så hurtigt set over en kosmisk tidsskala,
er der til et givet tidspunkt aldrig flere end omkring 1500 planetariske tåger i vores Mælkevej.
Et mere varigt monument til den døde stjerne er den lille-bitte rest den efterlader.
Kendt som hvide dværge, er disse overordentligt tætte stjerner på størrelse med Jorden
dømt til at tilbringe resten af evigheden med at lække deres overskydende varme ud i rummet,
indtil de til sidst opnår den samme kølige temperatur som resten af Universet, -270 grader Celsius.
KOSMISKE KOLLISIONER
Vi bor inde i et enormt system af stjerner, en galakse, bedre kendt som Mælkevejen.
Set udefra er Mælkevejen en gigantisk spiral, som består af en central bule, omfavnet af lange arme.
Hele systemet roterer langsomt. Mellem stjernerne er der store mængder støv og gas,
som vi kan se, og så er der noget ukendt materiale vi ikke kan se, og som vi derfor kalder mørkt stof.
Langt fra centrum, ude i den ene arm, i Mælkevejens forstæder,
ligger der et lille stjernesystem, Solsystemet, vores hjem.
Når vi ser op på en stjerneklar nat, kan vi se omkring 5000 af de nærmeste stjerner.
På grund af det støvtæppe som dækker rummet, skal vore øjne anstrenge sig meget
for at se længere end 1000 lysår væk.
Så uden et teleskop kan vi kun se en lillebitte del af Mælkevejen, som er 100.000 lysår bred.
Mælkevejen indeholder 100 milliarder stjerner, mange af dem ligesom vores Sol!!
Selv om adskillige hundrede tusinder millioner er et næsten ubegribeligt stort tal, så er det kun begyndelsen.
Astronomer mener, at der er mere end 100 milliarder galakser i Universet. Gad vist hvor mange stjerner det er?
I en håndfuld sand kan der nemt være 50.000 sandkorn. Stadig vil der på en hel sandstrand
kun lige være sandkorn nok til at hvert korn kan repræsentere en stjerne i Mælkevejen.
Der er så mange stjerner i universet, at vi skal tælle sandkorn på enhver strand
på hele jorden for bare at komme i nærheden af det rigtige tal!
Lad os tage et sandkorn, 1 millimeter i diameter, og placere det hér, for at repræsentere Solens størrelse.
Hvis vi begyndte at gå af sted mod den nærmeste stjerne, ville det tage os det meste af en dag for at fuldføre den rejse,
da den nærmeste stjerne ville ligge næsten 30 km væk.
Så galakser er mest af alt store samlinger af ingenting.
Hvis vi kunne presse alle stjernerne i Mælkevejen sammen,
kunne de nemt passe i mellemrummet mellem vores stjerne og den nærmeste stjerne.
Faktisk ville vi, for at udfylde det volumen,
være nødt til at pakke det med alle de stjerner der er i alle galakserne i hele universet!!
Når man ser på nattehimlen ser universet ubevægeligt ud.
Det er fordi et menneskes livstid blot er en enkelt dråbe i universets store ocean af tid.
Faktisk er universet i konstant bevægelse, men vi skulle holde øje med universet i langt længere tid end et menneskeliv
for at få øje på den bevægelse på nattehimlen.
Hvis vi havde tid nok, kunne vi se stjerner og galakser bevæge sig.
Stjerner kredser omkring Mælkevejens centrum og galakser trækkes imod hinanden af tyngdekraften.
Nogle gange støder de endda sammen. Hubble har set adskillige galakser støde sammen.
Som majestætiske skibe i den dybeste nat, kan galakser glide tættere og tættere sammen
indtil deres indbyrdes gravitationelle vekselvirkning begynder at forme dem i komplicerede mønstre, indtil de er endeligt
og uigenkaldeligt vævet sammen. Det er en vidtstrakt kosmisk dans med tyngdekraften som koreograf.
Når to galakser støder sammen er det ikke på samme måde som når to biler eller to billardkugler støder sammen,
det svarer mere til det der sker, når man fletter fingre.
De fleste stjerner i galakserne vil gennemleve kollisionen helt uskadte.
Det værste der kan ske er, at tyngdekraften vil slynge dem ud sammen med støv og gas som laver en lang hale
der strækker sig over hundrede tusinde lysår eller mere. De to galakser,
fanget i deres dødelige gravitationelle omfavnelse, vil fortsætte med at kredse om hinanden,
og rive mere gas og flere stjerner ud for at øge halernes omfang. Til sidst, milliarder af år fra nu,
vil de to galakser slå sig ned som en enkelt, sammenbragt galakse.
Man mener, at mange af de galakser vi ser i dag, inklusive Mælkevejen,
er sammensmeltninger af flere mindre galakser, som har fundet sted over milliarder af år.
Antændt af de kolossale og voldelige vekselvirkninger mellem galakser,
dannes stjerner ud af store skyer af gas, i et fyrværkeribrag der skaber brillante blå stjernehobe.
Vores egen Mælkevej er på kollisionskurs med den nærmeste galakse, Andromeda-galaksen.
De nærmer sig hinanden med næsten 500000 kilometer i timen, og om tre milliarder år
vil de støde frontalt sammen.
Det direkte sammenstød mellem de to galakser vil skabe en utrolig sammensmeltning
efter hvilken vores Mælkevej ikke længere vil have den spiralform vi kender.
I stedet vil det udvikle sig til en gigantisk elliptisk galakse,
som indeholder alle stjernerne fra både Mælkevejen og Andromeda-galaksen.
Set fra Jorden vil kollisionen se nogenlunde sådan ud.
Men selv om dette ikke vil ske før om lang, lang tid,
er der lige nu andre af naturens mørke kræfter på spil.
MONSTRE I RUMMET
Sorte huller er universets gådefulde slyngler, de sluger alt på deres vej, og lader intet undslippe.
Så for astronomer udgør midten af et sort hul det ultimative ukendte...
Ingen information kan undslippe fra et sort huls gravitationelle fæstning.
Der er ingen måde at afsløre hvad der befinder sig derinde.
End ikke lys kan undslippe. Så hvordan ved vi overhovedet at de er der??
Selve det sorte hul kan ikke observeres direkte.
Men astronomer kan studere de indirekte virkninger af et sort hul
for der er en ting som sorte huller har mere end rigeligt af: tyngdekraft.
Hubble's høje opløsning har afsløret de dramatiske forvrængende effekter som sorte huller har på deres omgivelser.
Og ikke bare tyngdekraft. Astronomer har fundet ud af, at når stof er pakket tæt nok sammen
omkring et sort hul, så kan det ringe ligesom en klokke.
Dette er den tone som udsendes af et sort hul, der ligger 250 millioner lysår fra Jorden.
Den giver genklang i stofskiven der omgiver det sorte hul, og er blevet ændret
for at bringe den ind i det frekvensområde vi mennesker kan opfatte. Faktisk er det en B mol, 58 oktaver under det høje C.
Astronomer mener, at sorte huller er singulariter - simple punkter i rummet.
Intet rumfang, ingen udstrækning, men uendelig tæthed!
Sorte huller kan dannes i det endelige kollaps af en ultratung stjerne, mange gange større end Solen.
Det stellare lig der efterlades når en stor stjerne går bort kan være så tungt, at ingen naturlig kraft
kan afholde det fra blive presset sammen af sin egen vægt til et uendeligt lille volumen.
Selv om stoffet tilsyneladende er forsvundet, da det er presset sammen til ingenting,
udøver det stadig en voldsom gravitationel tiltrækning, og stjerner og andre objekter som kommer for tæt på kan blive trukket ind.
Ethvert sort hul har et punkt hvorfra ingen tilbagetrækning er mulig - begivenhedshorisonten.
Når noget - f.eks. en nærliggende stjerne - er trukket ind forbi dette punkt, vil man aldrig se det igen i dette univers.
På dets vej mod begivenhedshorisonten vil den dødsdømte stjerne have en fatal spiralerende bane.
Når stjernen kommer endnu tættere på det sorte hul,
vil det stof der er tættest på hullet føle en stærkere tiltrækning end resten af stjernen,
og stjernen vil blive trukket langstrakt og suget ind mod hullet indtil…
… de enorme tidevandskræfter trækker den i stykker og fortærer den.
Disse objekter har endnu flere besynderlige egenskaber.
De bøjer rumtiden og bremser tidens gang.
Alle objekter der har masse skævvrider rumtidens struktur, men sorte huller gør det i ekstrem grad.
Ifølge Einsteins berømte generelle relativitetsteori
vil en frygtløs rejsende, som turde rejse til et sort hul og hænge over begivenhedshorisonten
uden at blive slugt, kunne komme tilbage og være yngre end de mennesker, han havde efterladt hjemme.
Den mest underlige teori astronomer har fundet på er måske den om ormehuller.
Et ormehul er i bund og grund en genvej gennem rumtiden fra eet punkt i Universet til et andet.
Måske vil ormehuller - hvis de eksisterer - en dag gøre det muligt at rejse mellem forskellige områder i rummet hurtigere
end den tid det ville tage lyset at tilbagelægge den samme afstand i det normale rum.
Hubble har vist, at det er meget sandsynligt, at der er sorte huller i centrum af alle galakser.
Der er et i centrum af Mælkevejen, et gigantisk
super-massivt sort hul, som nok er en million gange større end de sorte huller en døende ultratung stjerne kan lave.
Det kunne være resultatet af sammensmeltningen af mange stjernestore sorte huller som blev til i galaksens fjerne fortid.
Når to galakser kolliderer, vil de sorte huller i deres centre udføre en kompliceret dans.
Lang tid efter de to galakser er smeltet sammen til en enkelt galakse,
vil de centrale sorte huller fortsætte med at kredse om hinanden i hundreder millioner år
før de endeligt smelter sammen til et enkelt massivt sort hul.
Denne sidste proces er så kraftfuld, at den ændrer rumtidens struktur så voldsomt, at vi måske vil kunne observere det
her fra Jorden med en ny type gravitationsbølge-teleskoper eller fra specielle rumfartøjer i omløb om Jorden.
Sammenlignet med de millioner af år det tager for to galakser at smelte sammen,
så er den endelige katastrofe i galaksernes centre relativt kortvarig. Derfor er sandsynligheden for at observere en sådan begivenhed lille.
Indtil for 50 år siden troede astronomer at Universet gennemgående var et fredeligt sted.
Men denne tro kunne ikke være fjernere fra sandheden…
Rummet gennemrystes ofte af voldelige begivenheder: altødelæggende supernovaeksplosioner,
kæmpe galaksesammenstød og den utrolige udløsning af energi
man ser når store mængder stof ramler ned i et sort hul…
Opdagelsen af kvasarer gav os det første klare tegn på denne voldsomme uro …
I et jordbaseret teleskop ser en kvasar ud som en normal stjerne.
Og det er præcis hvad astronomer først troede de var, så de blev kaldt "Quasi-stellare" objekter.
Men kvasarer er rent faktisk meget klarere og langt længere væk end almindelige stjerner…
De lyser klarere end 1000 normale galakser og får deres energi fra supermassive sorte huller.
Stjerner hvis baner er for tæt på bliver flået i stykker og falder ind i kvasaren som vand ville løbe ned i et gigantisk kosmisk afløb.
Den spiralerende gas skaber en tyk skive, som bliver opvarmet til millioner grader af det frie fald mod det sorte hul.
Gassen fyrer sin energi ud i rummet over og under skiven i form af kolossale "jets".
Man finder kvasarer i bemærkelsesværdigt mange forskellige slags galakser, som ofte er i færd med et voldsomt sammenstød.
Der er sandsynligvis en del forskellige mekanismer der kan antænde en kvasar.
Kollisioner mellem to par af galakser kunne være startskuddet til en kvasar,
men Hubble har vist, at selv tilsyneladende normale, isolerede galakser huser kvasarer.
Men kvasarer er ikke de eneste meget energirige objekter som astronomerne har fundet….
Mens forskere leder efter en bestemt ting, kan de være heldige at støde på en anden, utiltænkt opdagelse.
Den type lykketræf har ofte ændret astronomiens kurs dramatisk.
Gamma Glimtene blev opdaget ved et sådant lykketræf af amerikanske militærsatellitter i de sene 1960ere.
De var på udkig efter sovjetiske atomare prøvesprængninger.
I stedet for at finde de mest kraftfulde detonationer mennesket har produceret,
fandt de nogle af de mest kraftfulde sprængninger i hele Universet….
Disse uhyrligt energirige udladninger af gammastråler ses mindst en gang om dagen fra tilfældige retninger på himlen.
Selv om Gamma Glimtene kun varer få sekunder,
udløser de typisk en energimængde der svarer til den Mælkevejen udsender i løbet af et par århundreder.
Gammastråler er ikke synlige for det menneskelige øje, så der skal bruges specielle instrumenter for at detektere dem.
I 30 år vidste ingen hvad der forårsagede disse udbrud.
Det var som at se en gammastråle kugle flyve forbi Jorden, uden at få et glimt af den pistol der affyrede kuglen.
Sammen med næsten alle andre teleskoper på Jorden søgte Hubble efter denne "rygende pistol" i mange år.
Det observerede de positioner på himlen hvor man havde set en gammastråle eksplosion, i et forsøg på at finde et eller andet objekt på det sted.
Men indsatsen var forgæves, indtil…
I 1999 var Hubble observationer basis for at fastslå, at disse monstrøse udbrud foregår i fjerne, fjerne galakser.
De kunne skyldes det udbrud der kommer i det sidste altødelæggende kollaps af en supertung stjerne,
… eller det dramatiske møde mellem to meget kompakte objekter som to sorte huller eller to neutronstjerner.
Sorte huller er ubetinget nogle af de mest eksotiske objekter i Universet.
Lige så vel som de kan påvirke stof, kan de også vise deres tilstedeværelse på andre, spektakulære måder,
idet deres kolossale gravitationskraft er i stand til afbøje lys.
Faktisk vil lysstråler som passerer tæt forbi et Sort Hul ikke følge rette linier,
men blive afbøjet ind i nye baner, hvilket skaber et slags naturligt teleskop, som gør det muligt at se længere ud i rummet end man tidligere havde troet var muligt.
GRAVITATIONELLE ILLUSIONER
På samme måde som en vandrende i ørkenen kan komme til at opleve en luftspejling, når lys fra
fjerne genstande afbøjes af den varme luft over jordoverfladen, kan vi komme til at se "luftspejlinger" i Universet.
De spejlinger vi ser med moderne teleskoper som Hubble skyldes dog ikke varm luft,
men fjerne galaksehobe, som udgør enorme massekoncentrationer.
For lang tid siden troede nogle folk på, at Jorden var flad.
Dette er på en måde forståeligt - i hverdagen kan vi ikke se vores planets krumning.
Selve rummet er i virkeligheden krumt, selvom vi ikke kan se det på en stjerneklar nat.
Men rummets krumning giver faktisk ophav til fænomener, som vi kan observere…
En af Albert Einstein's forudsigelser er, at gravitation krummer rummet og at den derfor afbøjer lysstråler,
på samme måde som krusninger på en vandoverflade skaber et mønster af lyse og mørke striber på bunden.
Massive galaksehobe, som ligger mellem os og de fjerne galakser vi observerer, forvrænger og
forstærker lyset på dets vej fra disse galakser til os.
Denne effekt er som at kigge gennem et gigantisk forstørrelsesglas, derfor kaldes effekten Gravitationelle Linser.
De mærkværdige mønstre som skabes af lysstråler der bliver afbøjet af et massivt objekt
afhænger af "linsens" natur. Baggrundsobjektet, som strålerne kommer fra, kan derfor optræde i flere forklædninger...
…Einstein-ringe hvor hele billedet er forstærket og spredt ud på en lysende ring…
…flere billeder, spøgelsesagtige kloner af de oprindelige galakser…
…eller forvrængede bananlignende buer og minibuer.
Selvom Einstein i 1915 blev klar over, at dette fænomen ville forekomme ude i rummet,
troede han ikke på, at det nogensinde ville kunne observeres fra Jorden.
Ikke desto mindre viste hans beregninger sig at være korrekte i 1919.
Under en solformørkelsesekspedition, ledet af den berømte britiske astronom Arthur Eddington,
til Principe Island nær den vestafrikanske kyst,
observerede man stjernepositioner rundt om den formørkede solskive.
Det viste sig, at stjernerne havde flyttet sig et lille, men måleligt stykke, udad på himlen,
sammenlignet med når Solen ikke er i nærheden.
Nu om dage observerer man med de bedste jordbaserede teleskoper, samt naturligvis med
den skarpsynede Hubble, svage gravitationelle billeder af objekter i det fjerne Univers.
Hubble var det første teleskop som opløste detaljer indeni buerne,
og som dermed direkte kunne afsløre formen og strukturen af de bagvedliggende objekter.
I 2003 fandt astronomerne frem til, at en mystisk lysende bue på eet af Hubble-billederne
var det største, klareste og varmeste stjernedannelsesområde nogensinde set ude i rummet.
For at denne effekt skal være mulig at observere - selv med Hubble's fantastiske
opløsningsevne - skal rummet krummes temmelig kraftigt,
og dette kræver meget massive objekter.
Indtil videre har man først og fremmest observeret gravitationelle linser omkring galaksehobe,
som er samlinger af hundreder eller tusinder af galakser,
og som menes at være de største strukturer i Universet, som er bundet af tyngdekraften.
Astronomerne ved, at det stof vi ser i Universet kun er en lille brøkdel af den masse der må være derude.
Masse udøver nemlig en tyngdekraft, og den synlige masse
er simpelthen ikke tilstrækkelig til at holde sammen på galakserne og galaksehobene.
Og da afbøjningsgraden af de bananformede billeder er afhængig af linsens masse,
kan man bruge gravitationelle linser til at "veje" galaksehobe med og dermed bedre forstå fordelingen af det mørke stof.
På klare Hubble-billeder kan man let med øjemål se at de forskellige buer skyldes den samme baggrundsgalakse.
Denne proces giver astronomerne mulighed for at nærstudere detaljer i tidlige galakser, som
ellers er for langt væk til at blive observeret med nutidens teleskoper.
En gravitationel linse kan endda bruges som en slags "naturligt" teleskop. I 2004
lykkedes det Hubble at se den fjerneste galakse i det kendte Univers,
netop ved bruge forstørrelsen fra en af rummets gravitationelle linser.
UNIVERSETS FØDSEL OG DØD
Selvom lys udbreder sig gennem vakuum med den højeste hastighed noget kan opnå, er der stadig tale om en endelig hastighed.
Dette betyder, at det tager en lysstråle et stykke tid at rejse mellem to punkter i rummet.
Lysets hastighed i rummet er 300000 kilometer pr. sekund.
300 tusinde kilometer er næsten afstanden fra Jorden til Månen.
Altså tager det lyset lidt over et sekund at rejse afstanden fra Månen til Jorden.
Når vi ser på Månen ser vi den derfor som den så ud for lidt over et sekund siden.
Hvem har ikke tænkt over, hvordan det ville være at rejse i tiden?
Lysets endelige hastighed giver os mulighed for at komme tæt på dette ved at lade os se tilbage i tiden.
Når vi kigger ud i rummet, behøver vi bare at vente på at lyset fra fjerne steder når os,
så ser vi, hvordan tingene så ud, da lyset startede dets rejse.
Kraftige instrumenter som Hubble har gjort det muligt at se længere tilbage end nogensinde før.
Kosmologerne ser simpelthen de utroligste ting.
I 1920'erne opdagede astronomen Edwin Hubble, at de fleste galakser ser ud til at bevæge sig væk fra os
med en fart som er direkte proportional med deres afstand fra os. Jo længere en galakse er væk, jo hurtigere ser den ud til at bevæge sig bort.
Dette skyldes Universets udvidelse.
Denne udvidelse begyndte med en kæmpemæssig eksplosion, kaldet Big Bang, for mange milliarder år siden.
Udvidelsens hastighed giver nøglen til at kunne vurdere Universets størrelse og alder.
Denne hastighed kaldes Hubble's konstant.
Universets alder og størrelse kan vurderes ved at "spole udvidelsen tilbage"
- indtil alting er presset sammen til det uendeligt lille punkt af energi, fra hvilket Universet blev født.
Den højest rangerede videnskabelige begrundelse for at bygge Hubbleteleskopet var at bestemme Universets størrelse og alder.
Forsøget på at bestemme Hubble's konstant præcist blev anført af det såkaldte Key Project hold,
en gruppe astronomer, som brugte Hubble til at lede efter fjerne, præcise "kilometerpæle",
en speciel stjerneklasse kaldet Cepheidevariable.
Cepheidevariable har meget stabile og forudsigelige variationer i lysstyrke.
Disse variationers svingningstid afhænger strengt af stjernernes fysiske egenskaber,
hvilket kan bruges til at bestemme deres afstand på en meget effektiv måde.
Derfor er disse stjerner bedre kendt som "standardlys".
Cepheiderne er blevet anvendt som pålidelige trin i afstandsbestemmelsen til supernovae,
som er meget mere lysstærke og som derfor kan ses over meget større afstande.
Hubble har målt lyset fra supernovaeksplosioner mere præcist end noget andet instrument,
først og fremmest på grund af dets høje opløsningsevne.
Fra jorden vil et billede af en supernova oftest blandes med et billede af dens galakse.
Hubble er i stand til at adskille disse to lyskilder.
Cepheider og supernovae har givet os en målestok til Universets afstandsskala.
I dag kender vi Universets alder meget mere præcist end tidligere:
omkring 14 milliarder år, takket være Hubble.
Astronomerne har i mange år diskuteret hvorvidt Universets udvidelse vil stoppe engang i en fjern fremtid,
og Universet derefter vil trække sig sammen i et hidsigt Big Crunch, eller om udvidelsen vil fortsætte mere og mere langsomt.
Ved at kombinere observationer fra Hubble og de fleste andre af verdens topteleskoper
har man bestemt afstande til fjerne supernovae.
Og det ser ikke ud til, at vores Univers er i nærheden af at bremse op. I stedet ser det ud til at accelerere.
Da man brugte Hubble til at måle hvordan Universets udvidelse udviklede sig med tiden,
viste det sig temmelig overraskende, at udvidelseshastigheden faktisk var på vej ned
i den første halvdel af den kosmiske historie. Så fik en mystisk kraft,
en slags "antigravitation", Universet til træde på "gaspedalen", hvilket startede den udvidelse vi ser i dag.
Dette kunne tyde på, at Universet får en ekstraordinær skæbne, da det kan betyde at antigravitationskraften
bliver stærkere hele tiden. Hvis dette fortsætter,
vil den til sidst overvinde al gravitation og slynge Universet ind i en superhurtig acceleration,
som vil pulverisere alt stof til atomer. Kosmologer har døbt dette mareridtsscenarie The Big Rip.
MOD TIDENS ENDE
Vi er ved at få uventede nyheder fra rummet.
På samme måde som geologer graver dybere ned i jorden og finder stadig ældre fossiler,
som vidner om stadig ældre epoker, "graver" astronomer længere og længere ud til tidens begyndelse,
ved at undersøge lys fra svagere og dermed fjernere objekter.
Hubble har startet en ny æra, som vi kunne kalde "astroarkæologi", og det startede i julen 1995...
At pege verdens mest avancerede teleskop mod den samme bid af himlen i ti dage i træk kan virke lidt mærkeligt.
Og det var hvad mange astronomer tænkte, da de prøvede det første gang i slutningen af 1995.
De såkaldte "deep field" observationer er langvarige eksponeringer af bestemte områder på himlen.
Deres formål er at få øje på svage objekter ved at samle så meget lys som muligt over et langt tidsinterval.
Jo "dybere" en observation er, jo svagere er de objekter, som bliver synlige.
Objekter på himlen kan se svage ud enten fordi deres naturlige lysstyrke er lav, eller fordi deres afstand er stor.
"Da dette eksperiment blev foreslået første gang,
vidste ingen rigtigt, om det ville føre til nogen interessante videnskabelige resultater.
Men da vi først så billedet, blev vi lamslåede! Vi kunne se mere end 3000 galakser indenfor dette lille felt."
Det observerede område på himlen i Ursa Major, Store Bjørn,
blev nøje udvalgt til at være så tomt som muligt, sådan at Hubble kunne se langt forbi stjernerne
i vores egen Mælkevej og forbi de nærved liggende galakser.
De tusinder af galakser, som blev observeret på det første Deep Field billede, var på forskellige stadier af udvikling
og hang langs en kosmisk korridor på milliarder af lysår.
Dette gav astronomerne mulighed for at studere den tidslige udviklingen af disse objekter,
ved at vise glimt af forskellige galakser i forskellige faser af deres liv.
Efter det første Deep Field blev en anden lang eksponering taget på den Sydlige himmel.
Tilsammen gav Hubble Deep Field North og Hubble Deep Field South for første gang astronomerne et kighul ind i det allertidligste Univers.
Nogen af objekterne på billederne var så lyssvage, at de ville være lige så svære at få øje på
som en lommelygte på Månen set fra Jorden.
"Vi kunne med sikkerhed sige, at Hubble Deep Field åbnede en helt ny æra for observationel kosmologi.
Det formede vores syn på det fjerne Univers".
Hubble Deep Field har været årsag til en ægte revolution i moderne astronomi.
Efter det første Deep Field har næsten alle jord- og rumbaserede teleskoper været rettet mod dette område
igennem lang tid. Nogle af de mest interessante astronomiske opdagelser er kommet frem som et resultat af denne frugtbare synergi
mellem instrumenter af forskellig størrelse, i forskellige miljøer og med følsomhed i forskellige bølgelængdeområder.
De gav os det første klare billede af stjernedannelsesraten i Universet.
Forbløffende nok viste det sig, at stjernedannelsen toppede indenfor de første par milliarder år af Universets historie.
På det tidspunkt blev der dannet ti gange så mange stjerner som der gør i dag.
Så snart Hubble's astronomer var begyndt at opdage det fjerneste Univers, man nogensinde havde set,
forsøgte de at presse observationerne endnu længere tilbage i tiden.
I 2003 og 2004 udførte Hubble dets dybeste eksponering nogensinde: den såkaldte Hubble Ultra Deep Field.
Der er tale om en 28 dage lang eksponering, som når meget dybere end Hubble Deep Field North og South,
og som omfatter et område i rummet, hvor hverken jord- eller rumbaserede teleskoper tidligere har optaget deep fields.
Hubble Ultra Deep Field viser de første galakser der dukkede op efter Universets "mørke tid"
- tiden kort efter Big Bang, da de første stjerner genopvarmede det mørke, kolde Univers.
Lige efter Big Bang, i det nyfødte og hurtigt ekspanderende Univers - før galaksernes og stjernernes æra -
var stoffordelingen relativt jævn.
Som tiden gik begyndte alle kræfters konge - tyngdekraften - at virke for alvor. Langsomt, men sikkert…
Under indflydelse fra tyngdekraften fra det mystiske mørke stof,
begyndte små klumper normalt stof at samle sig i de områder, hvor tætheden var en smule højere end gennemsnittet.
Uden stjerner til at lyse rummet op var Universet i dets mørke alder.
Der hvor klumpernes tæthed steg, blev endnu mere stof tiltrukket,
og der opstod en konkurrence mellem gravitation og rummets udvidelse.
Der hvor gravitationen vandt, stoppede ekspansionen og disse områder begyndte at kollapse ind mod sig selv.
De første stjerner og galakser blev født.
Der hvor stoftætheden var højest - i skæringspunkterne mellem store spindlignende strukturer
- blev de største strukturer vi kender - galaksehobe - dannet.
Deep Field billederne er fyldt med en lang række galakser af forskellige størrelser, former og farver.
Astronomer vil tilbringe år med at undersøge de myriader af galakser på dette billede for at forstå
hvordan de er blevet dannet og hvordan de har udviklet sig siden Big Bang.
I skærende kontrast til billedets rige høst af klassiske elliptiske og spiralgalakser,
ses også en hel zoologisk have af mærkværdige galakser rundt om i feltet. Nogle ligner tandstikkere;
andre led i et armbånd. Nogle få ser ud til at vekselvirke med hinanden.
Deres mærkelige former er meget langt fra de majestætiske elliptiske og spiralgalakser vi ser i dag.
Disse mærkværdige galakser er et vidnesbyrd fra en periode, da Universet var mere kaotisk,
da struktur og orden først lige var begyndt at vinde indpas.
Een af de gode ting ved Hubble er de mange instrumenter ombord,
som er i stand til at foretage forskellige observationer på samme tid.
Hubble Ultra Deep Field er i virkeligheden to separate billeder taget af to instrumenter:
Hubble's ACS kamera og NICMOS instrumentet. NICMOS ser endnu længere ACS.
Den kan detektere infrarødt lys og er derfor i stand til at afsløre de fjerneste galakser nogensinde set,
fordi det ekspanderende Univers har strukket og svækket lyset fra disse objekter så meget at