Tento film vás zve na dobrodružnou výpravu…
…výpravu prostorem a časem.
Chci vám vyprávět příběh dalekohledu, který nesmírně zdokonalil náš pohled na oblohu,
zaostřil naše vnímání vesmíru,
a pronikl k nejvzdálenějším hranicím času a prostoru.
HST – 15 let objevů
PŘÍBĚH HUBBLOVA TELESKOPU
Při pohledu na noční oblohu vidíme třpyt světla hvězd.
Světla, které cestou k nám urazilo obrovskou vzdálenost.
Za mihotání světla však hvězdy samy nemohou…
Vesmír je úžasně průhledný.
Světlo ze vzdálených hvězd a galaxií může nezměněno cestovat prostorem po tisíce,
millióny, dokonce miliardy roků.
Ale nakonec, během posledních mikrosekund před dosažením našich očí,
ostré obrazy hvězd a galaxií vezmou za své.
Příčinou je to, že světlo prochází atmosférou. Proměnlivá vrstvá vzduchu,
vodní páry a prachu rozmazává jemné detaily objektů.
Astronomové celého světa dlouho dychtili po hvězdárně v kosmu.
Už roku 1923 navrhoval německý raketový inženýr Hermann Oberth teleskop umístěný v kosmu.
Trvalo však ještě desítky let než technologie tento sen dostihla.
Americký astronom Lyman Spitzer navrhl v roce 1946 realističtější plán kosmického teleskopu.
Teleskop umístěný v kosmu, nad atmosférou, by mohl zachycovat netknuté světlo hvězd,
galaxií a dalších objektů ještě před tím, než bude zdeformováno vzduchem.
Výsledek: obrazy mnohem ostřejší než mají i ty největší teleskopy na povrchu Země;
obrazy, jejichž ostrost je limitována jen kvalitou optiky.
V 70. letech NASA - Národní úřad pro letectví a vesmír - a ESA - Evropská kosmická agentura -
zahájily spolupráci na něčem, co se mělo stát Hubblovým kosmickým teleskopem – HST.
Jméno teleskopu je poctou zakladateli moderní kosmologie.
Koncem 20. let ukázal, že ne vše co vidíme na obloze, patří do Mléčné dráhy.
Naopak, vesmír sahá mnohem, mnohem dále.
Hubblova práce navždy změnila vnímání pozice lidstva ve vesmíru
a nemohlo padnout vhodnější rozhodnutí než pojmenovat teleskop po Edwinu Hubblovi.
Dvě desetiletí obětavé spolupráce vědců, inženýrů
a výrobců z mnoha zemí si vyžádalo dokončení HST.
24 dubna 1990 se pětice astronautů na palubě raketoplánu Discovery vydala na cestu,
která změnila náš pohled na vesmír navždy.
Do výšky 600 km nad zemským povrchem vypustili toužebně očekávaný kosmický teleskop.
Na Zemi zatím astronomové netrpělivě čekali na první výsledky.
O necelé dva měsíce později však bylo jasné, že "Hubblův zrak" je všelijaký, jen ne ostrý.
Zrcadlo mělo vážnou vadu…
Defekt tvaru zrcadla znemožňoval teleskopu pořizovat ostré záběry.
Zrcadlo bylo příliš mělké, o pouhou padesátinu tloušťky lidského vlasu.
Aby však HST splnil své poslání, musel být dokonalý v každičkém detailu…
Zavládlo zklamání, jež se skoro nedalo unést.
Nejen mezi astronomy, ale také mezi daňovými poplatníky v Americe i v Evropě…
Nicméně během následujících dvou let
vědci a inženýři z NASA a ESA
společně vymysleli korekční zařízení pojmenované COSTAR,
neboli Corrective Optics Space Telescope Axial Replacement.
Operátoři HST pak museli učinit nepříjemné rozhodnutí:
který vědecký přístroj odstranit,
aby udělal místo pro COSTAR?
Nakonec se rozhodli pro rychlý fotometr.
První servisní mise k HST v roce 1993 vstoupila do historie
jako jeden z nejvýznamnějších úspěchů pilotovaných letů do vesmíru.
Přitáhla pozornost astronomů i široké veřejnosti takovou měrou,
jaké žádná z předchozích misí raketoplánu nedosáhla.
Pečlivě naplánovaná a skvěle uskutečněná mise byla úspěchem po všech stránkách.
COSTAR opravil optiku HST dokonaleji než se kdokoli odvažoval doufat.
Jakmile první snímky získané po opravě dorazily na monitory počítačů,
bylo okamžitě jasné, že brýle, jež astronauti teleskopu nasadili, úplně odstranily krátkozrakost teleskopu.
HST byl konečně připraven pracovat!
To však byla teprve první návštěva raketoplánu u HST.
Dalekohled byl konstruován tak, aby mohl být modernizován a využívat nové možnosti.
Když začaly být dostupné vyspělejší přístroje a elektromechanické součástky, mohly být instalovány na teleskop.
Navíc, tak jako vaše auto potřebuje servis, HST potřebuje občasnou údržbu.
Technici a vědci pravidělně posílají k teleskopu raketoplán, aby jej astronauti vylepšili
pomocí klíčů, šroubováků a elektrického nářadí, tak, jako to dělá automechanik s vaším vozem.
Až dosud proběhly čtyři servisní mise – v letech 1993, 1997, 1999 a 2002 – všechny uskutečněné astronauty,
jež do kosmu dopravily raketoplány NASA. Příští, plánovaná na rok 2005,
byla kvůli tragické havárii raketoplánu Columbia zrušena.
Budoucnost teleskopu je nejistá.
Původně se počítalo s tím, že bude pracovat 15 let, nyní věříme, že jeho životnost bude prodloužena na 20 roků.
HST stále přináší nejpřekvapivější objevy, jaké kdy astronomové poznali.
Je zřejmé, že jeho důležité poslání jednou skončí.
Za teleskopem se na oběžnou dráhu vydá automatická loď, která se s ním spojí.
Až jej opustí, zanechá na místě raketový modul,
aby jej po dalších plodných letech plných objevů,
mohli technici na Zemi aktivovat a řídit závěrečný sestup HST atmosférou
na místo jeho posledního odpočinku v oceánu.
Odchod Hubblova kosmického teleskopu však neznamená
konec jedinečného pohledu na vesmír. Bude spíš začátkem
éry ještě překvapivějších objevů a obrazů z vesmíru.
HST má totiž svého nástupce.
James Webb Space Telescope je navrhován už nyní a mohl by být vynesen do kosmu již v roce 2011.
Až nadejde ten den,
vědci doufají, že pomocí Webbova teleskopu
ještě lépe pochopí náš fascinující vesmír.
HST ZBLÍZKA
HST je kosmická observatoř obíhající okolo Země ve výšce téměř 600 km,
což je dostatečně vysoko nad obraz deformující atmosférou.
Jeden oběh okolo Země mu trvá přibližně 97 minut.
Je určen k získávání snímků a spekter s vysokým rozlišením. Koncentruje světlo hvězd
do obrazů ostřejších než jaké lze získat ze Země, kde "třpyt" hvězd omezuje čistotu obrazu.
Aby získal co možná nejvíce světla slabých objektů, které má studovat,
musí mít každý teleskop co největší zrcadlo.
Přes relativně nevelké zrcadlo o průměru 2,4 metru, je HST
schopen více než konkurovat pozemským dalekohledům s 10x i 20x větší sběrnou plochu.
HST je vlastně velká družice,
dlouhá přibližně 16 metrů neboli asi jako malý autobus.
Zároveň je to jedno z nejkomplikovanějších technických zařízení.
Obsahuje více než 3000 sensorů, které průběžně sledují
stav zařízení, takže technici v řídícím středisku mají vše pod kontrolou.
Pozorovací čas na HST je drahocenným zbožím.
Astronomové z celého světa pravidelně požadují více času než je k dispozici.
Udržet observatoř v činnosti 24 hodin 7 dní v týdnu není snadný úkol.
Jediná sekunda nesmí přijít nazmar a všechny činnosti, ať už pozorování nebo tak zvané správcovské úkoly,
jako změna pozice teleskopu či nahrávání nových pozorovacích programů, jsou pečlivě plánovány.
Pro astronomy jsou nejdůležitějšími částmi HST vědecké přístroje.
Přístroje jsou ve dvou skupinách, tady a tady.
Různé přístroje plní různé úkoly – některé slouží k získávání obrázků,
jiné mají za úkol rozložit světlo hvězd a galaxií na duhu připomínající spektrum.
Unikátní pozorovací stanoviště v kosmu umožňuje pozorování infračerveného a ultrafialového záření,
které je jinak pohlceno atmosférou dříve než dosáhne pozemských dalekohledů.
Tyto druhy záření nám tak odhalují vlastnosti nebeských objektů, které jsou pro nás jinak neviditelné.
Například ACS – the Advanced Camera for Surveys – se lépe hodí pro pozorování ve viditelném a ultrafialovém záření,
NICMOS – the Near Infrared Camera and Multi-object Spectrograph – jsou nejlepší v infračerveném oboru.
V chodu udržují teleskop různé mechanické a elektrické komponenty.
Energii HST čerpá z panelů slunečních článků, které mění sluneční světlo na elektřinu.
Gyroskopy a sledovače hvězd udržují observatoř v klidu, aby mířila správným směrem – ne příliš blízko ke Slunci,
Měsíci nebo Zemi, protože jejich světlo by zničilo přístroje citlivé na světlo –
a přesně na objekty, které mají být studovány po celé hodiny či dny.
Teleskop má na boku několik komunikačních antén, které potřebuje k posílání
výsledků pozorování a dalších údajů dolů na Zemi.
Nejprve jsou data posílána na satelit systému TDRSS - Tracking and Data Relay Satellite System,
který pak signál odešle na přijímací stanici White Sands v Novém Mexiku.
Z NASA ve Spojených státech jsou data posílána do Evropy, kde se uchovávají v rozsáhlém archivu v Mnichově.
Žádná země by sama nemohla uskutečnit tak mimořádný projekt.
Na HST spolupracovaly NASA a ESA,
Evropská kosmická agentura, již od samého počátku jeho života.
Pro evropskou astronomii měl HST prvořadou důležitost.
Evropští astronomové získávají zpravidla přes 15% pozorovacího času
a za dobu činnosti teleskopu publikovali několik tisíc vědeckých prací.
S HST pracují dvě skupiny evropských specialistů.
15 lidí z ESA v současné době pracuje v STScI - Space Telescope Science Institute - v USA,
a dalších 20 je ve STECF - Space Telescope European Coordinating Facility v Mnichově v Německu.
PRÍBEHY PLANET
V kosmu nejsou žádné hranice.
V tomto bezbřehém Vesmíru jsou našimi nejbližšími příbuznými objekty sluneční soustavy.
Sdílíme s nimi původ a čeká nás stejný osud…
Naše sluneční soustava vznikla asi před čtyřmi a půl miliardami roků z obrovského oblaku plynu.
Paradoxně možná smrtící síla termonukleárního výbuchu
blízké hvězdy stála na počátku našeho stvoření…
Ničivá síla výbuchu pravděpodobně narušila vratkou rovnováhu původního plynného oblaku
a způsobila, že část plynu začala kolabovat směrem k centru, kde se vytvořila nová hvězda, naše Slunce.
Z miniaturní části kolabujícího materiálu pak vznikla pestrá společnost planet, které kolem sebe pozorujeme nyní.
Jinými slovy, vznikli jsme ze slunečních zbytků.
Planety se zrodily v rotujícím disku prachu a plynu, který zde zůstal po vytvoření mateřské hvězdy.
Ve vitřní sluneční soustavě se vytvořily kamenné planety, dále od Slunce tajemní plynní obři.
Potom, když se zvedl prudký vítr rozbitých atomů ze Slunce
nebo možná z blízkých horkých hvězd či nedaleké supernovy,
pouze velké planety udržely své plynné obaly a poslední chomáče řídkého plynného oblaku
mezi planetami byly odváty.
A tak ve sluneční ZOO nebeských těles máme kamenné světy…
… a obří plynné planety.
Dodnes však nemáme žádný přesný odhad kolik je planet v naší sluneční soustavě…
Od objevení Pluta ve 30. letech a jeho satelitu Charonu v 70. letech
se astronomové snaží určit, nachází-li se za devátou planetou nějaká další.
V roce 2003 HST odhalil, že objekt rychle se pohybující na pozadí
vzdálených hvězd je nové těleso sluneční soustavy.
Těleso velikosti malé planety bylo pojmenováno podle inuitské bohyně Sedny.
Sedna může mít průměr okolo 1500 km, což jsou tři čtvrtiny průměru Pluta,
ale je tak daleko, že na snímku z HST vypadá jen jako malý shluk bodů.
Nicméně jde o největší těleso sluneční soustavy nalezené po objevu Pluta.
Slunce je od Sedny vzdálené asi 15 miliard kilometrů
– stokrát dále než Země od Slunce –
a dává jí sotva tolik světla jako nám měsíční úplněk.
A tak je Sedna zachvácena krutou věčnou zimou…
Sedna však není jediným záhadným objektem tam venku.
Úlomky zbylé po formování planet se stále ještě vznášejí všude okolo. Jsou to planetky
a komety různých tvarů a velikostí.
Občas je jejich dráha zavede katastrofickým směrem …
HST se stal svědkem poslední cesty komety Shoemaker-Levy 9…
Ta byla při průletu kolem Jupitera v létě roku 1992 roztrhána přitažlivostí obří planety.
O dva roky později se tyto úlomky vrátily a zamířily přímo do Jupiterovy atmosféry.
HST sledoval fragmenty komety na jejich poslední cestě a pořídil snímky jizev po dopadu úlomků s velkým rozlišením.
Do kterékoli z těch modřin vy se snadno vešla celá naše Země…
K planetám sluneční soustavy často létají kosmické sondy vybavené důmyslnými přístroji.
Umožňují nám průzkum těchto vzdálených světů zblízka.
Také Hubblův teleskop nám otevírá okno do sluneční soustavy, které se nikdy nezavírá.
Tak jsme získali nevídané snímky bouří na jiných planetách,
… sledovali změny během ročních období
…a nedostižné pohledy na další atmosférické úkazy, jako polární záře
známé též ze severních a jižních polárních oblastí Země.
I když má pro nás sluneční soustava jistě přichystaná mnohá další překvapení,
HST se zaměřil i na pátrání po planetárních soustavách jiných hvězd.
Astronomové začali hledat život jinde ve Vesmíru.
Začali hledáním planet podobných Zemi.
V roce 2001 HST poprvé přímo detekoval atmosféru
extrasolární planety a částečně rozluštil její složení.
Měření chemické skladby atmosfér extrasolárních planet nám jednou
umožní hledat známky života mimo Zemi. Všechny živé bytosti dýchají
a tím mění snadno zjistitelným způsobem složení atmosféry.
Astronomové se domnívají, že existuje mnoho planetárních soustav podobných té naší,
které obíhají okolo jiných hvězd v Galaxii.
Zrození, život a nová zrození hvězd pokračují v nekonečném cyklu, v němž hvězdy,
vzniklé z plynu a prachu svítí po miliony a miliardy roků,
zanikají a vracejí svůj plyn a prach, aby se z něj zrodily nové hvězdy.
Výsledkem tohoto nepřetržitého procesu jsou i planety a chemické prvky, které umožňují vznik života.
A tak se v celém nekonečném kosmu opakují přílivy a odlivy života…
ŽIVOT HVEZD
Naše Slunce, ten nezbytný zdroj energie pro život na Zemi, je hvězda.
Úplně obyčejná hvězda,
podobná miliardám jiných, které můžeme najít v celé Galaxii.
Hvězda není nic jiného než zářící plynná koule.
Vzniká stlačením plynného oblaku a po celý svůj život neustále vydává energii
díky nepřetržitému řetězci jaderných reakcí, které probíhají v jejím jádře.
Většina hvězd slučuje vodíkové atomy a vytváří hélium procesem zvaným nukleární fúze
- stejným procesem pracuje ničivá vodíková bomba.
Hvězdy jsou jaderné továrny, které sérií nukleárních fúzí přeměňují lehčí chemické prvky v těžší.
Vydrží svítit dokud jim nedojde "palivo".
A takový je hvězdný život: nenápadný začátek, pak pozvolný vývoj k občas divokému konci.
Jak si můžeme být jisti tímto scénářem, když hvězda podobná Slunci žije řádově stomilionkrát déle než člověk?
Abychom prozkoumali životní cyklus nějakého organismu na Zemi,
nemusíme sledovat celý život vybraného jedince.
Místo toho nám stačí pozorovat mnoho jedinců najednou.
Uvidíme je v různých etapách jejich života zároveň.
Například každý stupeň života určitého člověka je "snímkem" ze zkušenosti celého lidstva.
A stejné je to s hvězdami...
Hvězdy žijí po miliony nebo dokonce miliardy roků.
Dokonce i ty nejnezodpovědnější hvězdy žijí nejméně milion roků
– déle než lidstvo na Zemi!
A proto je mimořádně vzácné mít příležitost sledovat stárnutí jednotlivých hvězd.
Abychom se o hvězdách dozvěděli více,
musíme obrazy různých hvězd v každém stádiu vývoje složit dohromady
do jednoho celého cyklu od narození po zánik.
Ostré snímky HST zaznamenaly bouřlivý zrod hvězd
v barvitých detailech.
Zrod hvězd v sousedním hvězdném "porodnickém oddělení" můžeme použít jako stroj času,
abychom si zopakovali události, které doprovázely vznik sluneční soustavy.
Teleskop musel pro získání těchto informací tvrdě pracovat, protože klíčové stopy
našeho původu jsou skryty závojem slabě svítících zaprášených molekulárních oblaků, v nichž hvězdy vznikají.
I v tomto okamžiku se všude ve vesmíru formují hvězdy.
Ohromné zářící sloupy zaprášeného vodíku stojí na stráži u jejich kolébek
a sluní se ve světle blízkých nedávno narozených hvězd.
Schopnost pozorovat infračervené záření umožňuje HST proniknout prachem a plynem
a odhalit dosud nikdy neviděná stádia mladých hvězd.
Mezi nejvíce vzrušující z mnoha objevů HST patří pozorování prachových disků
obklopujících některé čerstvě narozené hvězdy ukryté hluboko uvnitř Velké mlhoviny v Orionu.
Tady se skutečně díváme na vznik nových slunečních soustav, v nichž se časem snad zformují planety.
Tak jako se to stalo pře čtyřmi a půl miliardami roků v naší sluneční soustavě.
V prvních fázích života mohou hvězdy nabalovat další plyn z původního oblaku, z něhož vznikly.
Když tento materiál padá na hvězdu, vytvářejí se bubliny a dokonce výtrysky
horkého plynu vyvrženého ve směru rotační osy hvězdy.
Z jednoho oblaku plynu a prachu často vzniká mnoho hvězd najednou.
Některé mohou zůstat spolu po celý svůj život, společně postupujíc ve vývoji
jako přátelé z dětství, kteří spolu vydrží celý život.
Hvězdy ve hvězdokupě budou všechny stejně staré, ale budou mít různé hmotnosti,
a to znamená, že je čekají velmi rozdílné osudy.
Lidská existence je pouhý okamžik ve srovnání s dobou života hvězdy.
A tak přímé pozorování přechodu mezi jednotlivými etapami života hvězdy je možné jen díky šťastné náhodě.
Za svých patnáct produktivních let mohl teleskop pozorovat stárnutí několika hvězd v reálném čase.
Teleskop vyrobil překvapující "filmy" díky nimž jsme svědky toho,
jak hvězdy mění svoji podobu během maličkého úseku astronomického času.
Ty nejhmotnější hvězdy končí své životy zkázou,
samy sebe zničí obrovskou explozí známou jako supernova.
Na několik měsíců slávy se každá stane nejjasnějším objektem celého vesmíru
a přesvítí všechny ostatní hvězdy v mateřské galaxii.
Od svého vypuštění v roce 1990 sledoval Hubblův teleskop drama supernovy 1987A,
nejbližší explodující hvězdy současnosti.
Teleskop monitoroval plynný prstenec, který obklopuje vybuchující supernovu.
Pozoroval, jak se v prstenci postupně objevují zářící body jako drahokamy na náhrdelníku.
Tyto kosmické "perly" rozsvěcuje nadzvukovými rázovými vlnami vyvolanými během exploze hvězdy.
Ruiny explodující hvězdy mohou skrývat mocný zdroj energie.
HST zkoumal záhadné srdce Krabí mlhoviny, cárů jiné hvězdy, jejíž výbuch
byl zaznamenán čínskými astronomy v roce 1054 a jež byla odhalena v centru mlhoviny.
Střed mlhoviny ukrývá zvláštní typ hvězdy - pulsar.
Hvězda se otáčí a jako lampa majáku vysílá světlo a energii ve úzkém kuželu
a sytí energií rozsáhlou mlhovinu z plynu a prachu, která ji obklopuje.
Ne všechny hvězdy však končí své životy tak divoce.
Hvězdy podobné Slunci začnou chladnout, jakmile se jim začne nedostávat vodíku.
Střed hvězdy se hroutí do sebe a syntetizují se těžší prvky,
což způsobí expanzi vnějších vrstev a jejich únik do okolního prostoru.
V tomto stádiu života hvězdy hovoříme o "rudém obru".
Naše Slunce se stane "rudým obrem" za několik miliard roků.
Rozepne se tak, že pohltí Merkura, Venuši a také naši Zemi.
Tím to ale pro tyto hvězdy zdaleka nekončí. Stále ještě z nich může být něco mimořádného...
Ještě předtím, než naposledy vydechnou, rozsvítí se okolo Slunci podobných hvězd svatozář.
V závěrečných fázích jaderné syntézy vydává hvězda silný hvězdný vítr,
který způsobí, že se rudý obr nadme do enormních rozměrů.
Odhalené jádro hvězdy v srdci této expanze zaplavuje
plynnou obálku intenzívním ultrafialovým zářením a nutí ji vydávat viditelné světlo.
Protože prvním astronomům, kteří je studovali dalekohledem,
tyto úžasné útvary tak trochu připomínaly nově objevenou planetu Uran,
vešly ve známost jako planetární mlhoviny.
Ostrý zrak HST ukazuje, že planetární mlhoviny jsou jako motýli: každá je úplně jiná.
Oslnivá kolekce snímků planetárních mlhovin je plná překvapivě spletitých,
zářících obrazců: větrníků, spirálovitých výtrysků, elegantních číší,
válců i ohnivých kuželů.
Díky svému jedinečnému umístění vysoko nad atmosférou deformující obraz je HST
jedinou observatoří schopnout pozorovat nafouklé obálky umírajících hvězd do nejmenších podrobností.
Tady se střídají snímky z let 1994 a 2002.
Jednou z největších záhad současné astrofyziky je to, jak se z jednoduché
plynné koule, jako je naše Slunce, může vytvořit tak spletitá struktura..!!
U některých planetárních mlhovin to vypadá, jako kdyby zahradní rozstřikovač vysílal
proudy vody úplně opačným směrem než míří.
…Mohly snad být tyto podivné vzory vytvarovány magnetickým polem
nějaké sousední hvězdy, která koncentruje vyvrhovaný plyn do kuželovitého výstrysku?
Ať už je jejich původ jakýkoli, během pouhých deseti tisíc let se tyto prchavé kosmické květy rozplynou.
Tak jako skutečné květiny při svém rozkladu zúrodňují své okolí,
chemické prvky vytvořené uvnitř hvězd během jejich života jsou díky planetárním mlhovinám rozptýleny,
aby zaplnily okolní prostor živinami a materiálem pro budoucí generaci hvězd,
planet a možná i života.
Protože v kosmickém měřítku času se planetární mlhoviny rozplynou tak rychle,
nemůžeme jich v naší Galaxii pozorovat víc než asi 15 000.
Mnohem trvanlivějším památníkem po mrtvé hvězdě je maličké jádro, které po ní zůstane.
Říká se jí bílý trpaslík. Tento mimořádně hustý zbytek hvězdy velký asi jako Země
je odsouzen strávit zbytek věčnosti postupným vypouštěním zbylého tepla do prostoru,
dokud, za mnoho miliard let, se neochladí na mrazivých -270 stupňů celsia - teplotu kosmického prostoru.
KOSMICKÉ KOLIZE
Žijeme uvnitř obrovské hvězdné soustavy, galaxie, známé jako Mléčná dráha.
Zvenku vypadá Mléčná dráha jako obří spirála tvořená jádrem obklopeným dlouhými rameny.
Celý systém pomalu rotuje. Mezi hvězdami je velké množství plynu a prachu
- který můžeme pozorovat - a také neznámý, pro nás neviditelný, materiál zvaný "skrytá hmota".
Daleko od centra, v jednom ze spirálních ramen, na periferii Mléčné dráhy,
leží náš maličký domov, sluneční soustava.
Za čisté jasné noci můžeme vidět asi 5000 nejbližších hvězd.
Očima sotva vidíme dále než několik tisíc světelných let, protože prostor je zaplněn prachem,
který zeslabuje světlo vzdálených hvězd.
Bez dalekohledu vidíme jen malou část Mléčné dráhy, jejíž průměr činí 100 000 světelných let.
Mléčná dráha obsahuje několik stovek miliard hvězd, mnohé podobné našemu Slunci!!
Ačkoli několik stovek miliard je téměř nepředstavitelné číslo, jsme pouze na začátku.
Astronomové se domnívají, že ve vesmíru je přes sto miliard galaxií. Kolik je v nich celkem hvězd?
V jedné hrsti písku může být takových 50 000 zrníček. Přesto bychom na celé pláži dohromady
napočítali jen asi tolik zrnek písku jako je v Mléčné dráze hvězd.
V celém vesmíru je tolik hvězd, že bychom museli započítat každé zrnko písku na všech plážích
na celé Zemi, abychom se přiblížili požadovanému číslu!
Vezměme milimetrové zrnko písku a položme je sem, aby představovalo velikost Slunce.
Kdybychom se pěšky vydali k nejbližší hvězdě, zabrala by nám cesta většinu dne,
protože cíl by byl téměř 30 kilometrů daleko.
Galaxie jsou tedy většinou sbírkami prázdnoty.
Kdybychom stěsnali všechny hvězdy z Mléčné dráhy k sobě,
s rezervou by se vešly do prostoru mezi Sluncem a nejbližší další hvězdou.
Abychom skutečně vyplnili celý tento prostor,
museli bychom vzít všechny hvězdy ze všech galaxií v celém vesmíru!!
Při pohledu na noční oblohu se vesmír zdá nepohyblivý.
To je tím, že délka lidského života je sotva kapkou ve vesmírném oceánu času.
Ve skutečnosti je vesmír v neustálém pohybu, ale potřebovali bychom delší dobu než lidský život,
abychom na obloze zpozorovali nějaký pohyb.
Mít dost času, viděli bychom, že hvězdy a galaxie se pohybují.
Hvězdy obíhají okolo středu Mléčné dráhy a galaxie se vzájemně přitahují díky gravitaci.
Občas dojde i ke srážce. Hubblův teleskop pozoroval mnoho takových galaktických kolizí.
Jako majestátní koráby za nejhlubší noci plují galaxie blíž a blíž,
až je jejich vzájemná přitažlivost začne formovat do spletitých tvarů, které se nakonec
nezvratně zapletou dohromady. Je to úžasný kosmický tanec v choreografii gravitace.
Galaktická srážka se nepodobá autonehodě nebo srážce dvou kulečníkových koulí.
Je to jako když proplétáte prsty.
Většina hvězd v galaxiích přežije srážku bez úhony.
V nejhorším případě je gravitace vymrští spolu s prachem a plynem do dlouhých pásů,
které dosahují do vzdálenosti stovek tisíc světelných let i dále. Obě galaxie
zachycené ve strašlivém gravitačním objetí okolo sebe neustále obíhají
a vytahují další plyn a prach. Nakonec, za několik stovek miliónů roků,
obě galaxie splynou do jediné.
Předpokládá se, že mnohé současné galaxie, včetně Mléčné dráhy,
byly vybudovány podobným slučováním menších galaxií v průběhu miliard roků.
Divokou a mimořádně silnou interakcí mezi galaxiemi je spuštěn
ohňostroj tvorby hvězd v obřích plynných oblacích, jímž vzniknou zářivě modré nové hvězdokupy.
Naše Mléčná dráha spěje ke kolizi s nejbližší velkou hvězdnou soustavou - galaxií v Andromedě.
Přibližujeme se vzájemně rychlostí téměř 500 000 kilometrů za hodinu a za tři miliardy roků
začne gravitační potyčka.
Přímá srážka povede ke skvostně provedené fúzi obou galaxií,
během níž Mléčná dráha ztratí svou známou spirální strukturu.
Místo toho se vytvoří obří eliptická galaxie
obsahující všechny hvězdy Mléčné dráhy a galaxie v Andromedě dohromady.
Při pohledu ze Země bude kolize vypadat asi takhle.
Ačkoli tohle se stane až za dlouho,
jsou tu i jiné temné síly přírody, které se činí okolo nás, dokonce právě teď…
VESMÍRNÉ OBLUDY
Černé díry jsou nevyzpytatelní neřádi: spolknou vše, co jim přijde do cesty, a ničemu nedovolí uniknout.
Pro astronomy je nitro černé díry skutečnou neznámou...
Z gravitačního opevnění černé díry neunikne žádná informace
a není způsob, jakým zjistit, co je uvnitř.
Dokonce ani světlo nemůže uniknout. Jak tedy můžeme vědět, zda vůbec existují?
Černé díry nemohou být pozorovány přímo.
Astronomové však mohou nepřímo sledovat projevy černých děr
díky tomu, že působí přemírou gravitace.
Vysoké rozlišení HST odhalilo pozoruhodný deformační vliv černých děr na jejich okolí.
A nejde jen o gravitaci. Astronomové zjistili, že materiál dostatečně nahuštěný
okolo černé díry může znít jako zvon.
Toto je skutečný zvuk vydávaný černou dírou vzdálenou 250 miliónů světelných let.
Šíří se diskem hmoty obklopující černou díru a byl transformován tak,
aby byl slyšitelný lidským sluchem. Ve skutečnosti je to tón B 57 oktáv pod jednočárkovaným C.
Astronomové považují černé díry za singularity – hmotné body prostoru.
Nemají žádný objem, žádný rozměr, ale jsou nekonečně husté!
Černá díra může vzniknout při kolapsu velmi hmotné hvězdy, mnohonásobně větší než Slunce.
Mrtvé jádro, které zbyde po kolapsu a zániku velké hvězdy, může být tak hmotné, že není přírodní síly,
která by zabránila jeho zhroucení do nekonečně malého objemu.
Ačkoli hmota zdánlivě zmizela, scvrkla se do ničeho,
stále působí silnou přitažlivostí na hvězdy a další objekty, které se dostanou do jejího dosahu.
U každé černé díry najdeme hranici, z níž není návratu, zvanou "horizont událostí".
Jakmile se cokoli – řekněme blízká hvězda - dostane pod tuto hranici, už ji nikdy neuvidíme.
Cestou k horizontu se odsouzená hvězda dostane na osudouvou spirálu okolo černé díry
a jak se hvězda blíží k černé díře,
na její stranu přivrácenou k černé díře působí větší přitažlivost než na odvrácenou
a hvězda je natahována a vysávána černou dírou dokud…
… ji nesmírné slapové síly neroztrhají na kusy a není pohlcena.
Jsou tu ještě bizarnější stránky těchto objektů.
Zakřivení prostoru a času, které dokonce deformuje a zpomaluje plynutí času.
Všechny hmotné objekty deformují strukturu prostoru a času, ale černé díry to dělají mimořádným způsobem.
Podle Einsteinovy slavné obecné teorie relativity
by se odvážný cestovatel, který by navštívil černou díru a pobyl nad horizontem událostí,
aniž by byl pohlcen, vrátil mladší než známí, které předtím nechal doma.
Pravděpodobně nejpodivnějšími objekty o nichž uvažují astronomové jsou červí díry.
Červí díra je v podstatě prostoročasová "zkratka" z jednoho bodu vesmíru do jiného.
Červí díry, pokud existují, by snad umožnily cestovat mezi vzdálenými oblastmi vesmíru rychleji,
než by stihlo světlo uletět tutéž vzdálenost normálním prostorem.
HST prokázal, že černé díry se s největší pravděpodobností vyskytují v jádrech všech galaxií.
Jedna je také ve středu mléčné dráhy - obrovská,
velmi hmotná černá díra, snad milionkrát větší než ta, která se zbyde po kolapsu hvězdy.
Mohla vzniknout splynutím mnoha hvězdných černých děr vytvořených v dávné historii galaxie.
Když kolidují dvě galaxie, černé díry v jejich jádrech předvedou propracovaný taneček.
Po splynutí obou galaxií pokračují jejich centrální černé díry
ve vzájemném obíhání po stovky miliónů roků,
až nakonec divoce splynou v jednu přetěžkou černou díru.
Závěr procesu způsobuje takovou změnu struktury prostoročasu, že ji možná budeme schopni pozorovat
ze Země nastupující generací detektorů gravitačních vln nebo z kosmu pomocí speciální družice.
V porovnání s miliony let trvajícím procesem splývání galaxií
je závěrečná srážka jader relativně krátká, takže pravděpodobnost zaznamenání takové události je malá.
Ještě nedávno, před 50 lety, si astronomové mysleli, že vesmír je klidné místo k životu.
To je však daleko od pravdy…
Kosmickým prostorem otřásají mocné procesy: kataklysmické exploze supernov,
srážky celých galaxií a strašlivé výrony energie
způsobené pádem velkého množství hmoty do černých děr…
Objev kvasarů byl prvním jasným náznakem této vřavy…
Pozemským teleskopům se kvasary jeví jako normální hvězdy.
Astronomové je proto pojmenovali "kvazi-stelární" objekty – KVASARY.
Kvasary jsou však mnohem svítivější a mnohem vzdálenější než hvězdy…
Dokážou vydávat více záření než 1000 normálních galaxií a zřejmě jsou poháněny supermasivními černými dírami.
Cáry hvězd, které obíhaly příliš blízko černé díry, jsou nasávány jako voda do obří kosmické výlevky.
Obíhající plyn vytvoří tlustý disk zahřátý pádem do černé díry na vysokou teplotu.
Plyn se zbavuje přebytečné energie obrovitými výtrysky ve směru rotační osy.
Kvasary nacházíme v mnoha různých galaxiích, z nichž mnohé prodělávají vzájemnou srážku.
Kvasary mohou být uváděny v činnost rozmanitými mechanismy.
Zrození kvasaru může spustit srážka dvou galaxií,
ale Hubblův teleskop ukázal, že i zdánlivě normální galaxie mohou obsahovat kvasary.
Kvasary ale nejsou jedinými vysokoenergetickými objekty, které astronomové našli….
Někdy můžete něco objevit zcela mimochodem, když se pídíte po něčem úplně jiném.
Takové objevy často změnily směr astronomického výzkumu.
Záblesky záření gama byly objeveny mimochodem americkými vojenskými družicemi koncem šedesátých let.
Družice hledaly stopy sovětských jaderných zkoušek.
Místo toho, aby zaznamenaly nejmocnější detonace, jež je schopen vyvolat člověk,
našly nejsilnější výbuchy, jaké produkuje sám vesmír…
Ohromné erupce záření gama se objevují nejméně jednou denně a přicházejí rovnoměrně ze všech směrů.
Ačkoli trvají pouze několik sekund, energie, již záblesky vydávají,
se rovná zářivé energii, kterou vydá celá Mléčná dráha za několik století.
Záření gama není viditelné očima a na jeho detekci je třeba speciálních přístrojů.
Celých 30 let nikdo netušil, co je zdrojem těchto záblesků.
Bylo to jako vidět létat kulky gama záření okolo Země a nevědět, ze které zbraně se střílí.
Společně s téměř všemi pozemskými dalekohledy po mnoho let číhal HST na "kouř z hlavně".
Pozoroval místa, na nichž došlo k záblesku záření gama a snažil se tam najít nějaký objekt.
Úsilí bylo marné, až…
V roce 1999 HST zásadně přispěl k odhalení, že záblesky gama pocházejí ze vzdálených galaxií.
Jejich příčinou může být katastrofický výbuch kolabující velmi hmotné hvězdy…
… nebo kolize dvou velmi hustých objektů, jako jsou černé díry a neutronové hvězdy.
Černé díry určitě patří mezi nejexotičtější objekty ve vesmíru.
Kromě vlivu na okolní hmotu se mohou projevovat i jinými okázalými způsoby -
díky své enormě silné přitažlivosti ohýbají také světlo.
Paprsky světla procházející okolo černé díry ve skutečnosti nejsou přímočaré,
ale ohýbají se a vytvářejí přírodní dalekohled, jímž můžeme nahlédnout dále než jsme kdy pomysleli.
GRAVITACNÍ PRELUDY
Tak jako poutník na poušti vidí jev zvaný fata morgana, když je světlo odražené od vzdálených objektů
ohýbáno horkým vzduchem nad rozpáleným pískem, můžeme něco podobného pozorovat i ve vesmíru.
Fata morgana, kterou můžeme pozorovat moderním teleskopem jako je HST nepochází od horkého vzduchu,
ale od vzdálených kup galaxií - nesmírných koncentrací hmoty.
V dávných dobách si někteří lidé mysleli, že Země je plochá.
To je jistým způsobem pochopitelné - v běžném denním životě zakřivení naší planety nevidíme.
Také kosmický prostor je zakřivený, ačkoli to za žádné z jasných nocí očima nepostřehneme.
Zakřivení prostoru však vede k jevům, které pozorovat můžeme...
Jednou z předpovědí Alberta Einsteina je, že gravitace zakřivuje prostor a tudíž zkresluje světlo
stejně, jako vlnky na hladině rybníka vytvářejí na písčitém dně světelné obrazce tvaru včelí plástve.
Světlo vzdálených galaxií je deformováno a zesilováno gravitačním polem
masivní kupy galaxií ležící mezi nimi a Zemí.
Je to jako když se díváme přes obří lupu a jev je nazýván gravitační čočka.
Podivné obrazce, které vykreslují paprsky světla když potkají hmotný objekt
závisí na podstatě objektu, který působí jako čočka. Objekt v pozadí tak může mít různé převleky…
…Einsteinova prstence, když je celý obraz zesílen a zmačkán do světelného kruhu…
…mnohonásobných obrazů, strašidelných klonů původních vzdálených galaxií…
…nebo zdeformovaných do "banánovitých" oblouků a obloučků.
Ačkoli Einstein v roce 1915 zjistil, že by k tomuto jevu mělo ve vesmíru docházet,
domníval se, že jej ze Země nikdy neuvidíme.
V roce 1919 však byly jeho výpočty experimentálně prokázány.
Během expedice za slunečním zatměním na Princův ostrov při západním pobřeží Afriky
vedené slavným britským astronomem Arthurem Eddingtonem
byly měřeny polohy hvězd okolo Měsícem zakrytého slunečního disku.
Zjistilo se, že hvězdy se o nepatrný, ale měřitelný kousek pohnuly směrem od Slunce
v porovnání s jejich pozicemi v době, kdy v jejich blízkosti Slunce nebylo.
Slabé gravitační obrazy objektů vzdáleného vesmíru nyní pozorují nejlepší teleskopy na Zemi,
a samozřejmě také bystrozraký HST.
HST byl prvním teleskopem, který v mnohonásobných obloucích rozlišil podrobnosti
a přímo odhalil podobu a vnitřní strukturu objektu v pozadí.
V roce 2003 astronomové usoudili, že záhadný oblouk na jednom snímku z HST je největší,
nejjasnější a nejžhavější dosud pozorovaná oblast vzniku hvězd.
Velmi hmotné objekty, například kupy galaxií,
zakřivují prostor natolik, že výsledný efekt je pozorovatelný na hloubkových snímcích vesmíru,
navíc s úžasným rozlišením HST.
Většina dosud pozorovaných gravitačních čoček se vyskytuje právě v okolí kup galaxií,
které obsahují stovky až tisíce členů
a jsou považovány za největší gravitačně vázané struktury ve vesmíru.
Astronomové vědí, že hmota, kterou vidíme ve vesmíru, představuje jen malé procento z celku.
Víme, že hmota působí gravitační silou
a že viditelné látky prostě není dost na to, aby udržela galaxie a kupy galaxií pohromadě.
Protože počet "banánovitých" obrazů záleží na celkové hmotnosti gravitační čočky,
můžeme pomocí tohoto jevu "vážit" kupy galaxií a posuzovat rozložení skryté, temné hmoty.
Na ostrých snímcích z HST můžeme na první pohled najít oblouky patřící k určité vzdálené galaxii.
Astronomové tak mohou podrobně studovat galaxie v raném vesmíru,
které jsou tak daleko, že je současné teleskopy nejsou schopné zachytit přímo.
Gravitační čočka může dokonce fungovat jako jistý druh "přírodního dalekohledu". V roce 2004
dokázal HST zaznamenat nejvzdálenější galaxii ve známém vesmíru
právě pomocí takové "gravitační čočky" v kosmickém prostoru.
ZROD A ZÁNIK VESMÍRU
Světlo se ve vakuu pohybuje rychleji než cokoli jiného. Přesto je jeho rychlost konečná.
Tudíž nějakou dobu trvá, než světlo doletí od jednoho bodu prostoru k druhému.
Rychlost světla ve vakuu je přibližně 300 000 kilometrů za sekundu.
300 tisíc kilometrů je vzdálenost ze Země skoro až na Měsíc.
To znamená, že světlu trvá něco přes jednu sekundu než doletí z Měsíce na Zemi.
Když se díváme na Měsíc, vidíme jej, jak vypadal před více než sekundou.
Kdo by nikdy nepomyslel, jaké by to bylo cestovat časem?
Konečná rychlost světla nám to skoro umožňuje, protože se můžeme dívat zpět v čase.
Když se díváme do vesmíru, musíme jistou dobu počkat než k nám světlo vzdálených objektů dorazí,
a tak vlastně vidíme, jak vypadaly v době, kdy se jejich světlo teprve vydávalo na cestu.
Výkonné přístroje jako HST umožnily nahlédnout mnohem dále a do mnohem hlubší minulosti.
To, co kosmologové pozorují, je prostě úžasné.
Ve dvacátých letech Edwin Hubble objevil, že většina galaxií se od nás jakoby vzdaluje
rychlostí úměrnou vzdálenosti. Čím dále se galaxie nachází, tím rychleji se zdánlivě vzdaluje.
Příčinou je rozpínání vesmíru.
Ono rozpínání začalo před mnoha miliardami roků gigantickou explozí zvanou "Velký třesk".
Rychlost rozpínání je klíčová pro odhad stáří a velikosti vesmíru.
Poměr rychlosti rozpínání ke vzdálenosti udává Hubblova konstanta.
Stáří a velikost vesmíru lze odhadnout tak, že "necháme rozpínání běžet pozpátku",
dokud se všechno nestlačí do nekonečně malého hmotného bodu, z něhož se vesmír zrodil.
Jedním z nejdůležitějších důvodů pro postavení HST bylo určení velikosti a stáří vesmíru.
Úkol přesně určit Hubblovu konstantu, tzv. Klíčový projekt připadl týmu
astronomů, již pomocí HST pátrali po vzdálených "milnících",
speciální kategorii proměnných hvězd zvaných Cefeidy.
Cefeidy vykazují velmi pravidelné a dobře předpověditelné změny jasnosti.
Perioda změn úzce souvisí s fyzikálními vlastnostmi dané hvězdy,
a proto ji můžeme velmi dobře využít k určování vzdáleností.
Také se těmto hvězdám říká "standardní svíčky".
Cefeidy byly využity jako bezpečné měřítko k ověření vzdáleností supernov.
Ty jsou mnohem jasnější, a tudíž mohou být pozorovány v mnohem větších vzdálenostech.
HST proměřil světlo výbuchů supernov mnohem přesněji než kterýkoli jiný přístroj.
Hlavně díky své vysoké rozlišovací schopnosti.
Při pozorování ze Země se světlo supernovy většinou smíchá se světlem hostitelské galaxie.
HST dokázal světlo obou těchto zdrojů zřetelně odlišit.
Cefeidy a supernovy dovolily provést základní proměření vesmíru.
Dnes známe stáří vesmíru s mnohem vyšší přesností než kdy dříve:
okolo 14 miliard roků - také díky HST.
Po mnoho let astronomové diskutovali, zda se rozpínání v daleké budoucnosti zastaví
a vesmír se zhroutí v ohnivém "Velkém kolapsu", nebo zda se bude pomalu rozpínat neustále.
Společná pozorování pomocí HST a nejlepších pozemských dalekohledů
pomohla změřit, jak daleko jsou vzdálené supernovy.
A vypadá to, že rozpínání vesmíru se ani trochu nezpomaluje, naopak se zvyšuje.
Když HST zjišťoval, jak se měnilo rozpínání vesmíru s časem,
ukázalo se, trochu překvapivě, že během první poloviny kosmické historie
se rozpínání zpomalovalo. Potom nějaká záhadná síla,
jakási "antigravitace" donutila vesmír "šlápnout na plyn" a zahájit zrychlování.
To by naznačovalo, že vesmír čeká pozoruhodný osud, protože z toho plyne, že antigravitace
s postupem času ještě zesiluje. Bude-li to pokračovat,
časem překoná veškerou gravitaci a katapultuje vesmír k superrychlému rozpínání,
které roztrhá hmotu na jednotlivé atomy. Kosmologové tuto noční můru nazvali "Velké roztrhání".
POHLEDY DO HLUBIN CASU
Z hloubi vesmíru přichází spousta nečekaných zpráv.
Jako geologové kopou stále hlouběji pod zemský povrch aby nacházeli svědectví
o stále starších dobách, astronomové "kopou" hlouběji a hlouběji k počátkům času
tím, že hledají světlo přicházející od stále vzdálenějších objektů.
HST zahájil novou éru "astroarcheologie". Začalo to o vánocích roku 1995…
Sledovat nejlepším dalekohledem na světě 10 dní jedno místo na obloze je trochu podivínské.
To si mysleli i mnozí astronomové když to poprvé zkusili na konci roku 1995.
Pohledy do hlubin jsou dlouhé expozice speciálně vybraných částí oblohy.
Cílem je odhalit co nejslabší objekty soustředěním světla po co nejdelší dobu.
Čím hlouběji pozorování dosáhne, tím slabší objekty se zviditelní.
Slabé objekty buď samy vydávají málo světla nebo jsou velmi daleko.
“Když jsme tento experiment poprvé navrhli, nikdo nevěděl,
povede-li k nějakým zajímavým vědeckým závěrům. Když jsme se ale poprvé podívali
na snímky, užasli jsme! V tak malém zorném poli bylo více než 3000 galaxií.”
Zorné pole v souhvězdí Velké medvědice bylo pečlivě vybráno,
aby bylo "co nejprázdnější" a pohled do hlubin
nerušily hvězdy naší Mléčné dráhy a blízké galaxie.
Galaxie pozorované při prvním pohledu do hlubin byly v různě staré
a byly roztaženy v úseku miliard světelných roků.
Astronomové mohli studovat jejich vývoj během času,
protože současně viděli různé galaxie v různých stádiích jejich života.
Později byla pořízena ještě další dlouhá expozice na jižní obloze.
Severní i jižní pohled do hlubin jsou pro astronomy špehýrkami do vesmírného dávnověku.
Některé objekty na snímcích jsou tak slabé, jako světlo
fotografického blesku na Měsíci při pohledu ze Země.
“Určitě lze říci že Hubblovy pohledy do hlubin otevřely novou éru kosmologie.
Stvořily naši představu o vzdáleném vesmíru”.
Pohled do hlubin - HDF - způsobil skutečnou revoluci v astronomii.
Po prvním HDF se další teleskopy zaměřily na stejné místo a pořizovaly dlouhé expozice
V plodné součinnosti získaly ty nejzajímavější výsledky.
Spojily se přístroje různé velikosti, na rozličných místech, citlivé k rozmanitým vlnovým délkám.
Poprvé máme představu o tempu vzniku hvězd v celém vesmíru.
Překvapivě nejrychleji přibývaly hvězdy krátce po vzniku vesmíru.
Tehdy vznikaly desetkrát rychleji než dnes.
Jakmile odhalili dosud nejzazší zákoutí vesmíru,
pokusili se astronomové proniknout ještě hlouběji zpět v čase.
V letech 2003 a 2004 pořídil HST nejdelší expozici všech dob:
Hubble Ultra Deep Field (HUDF). Jde o 28 dní dlouhou expozici,
která pronikla ještě mnohem dále než předchozí pohledy do hlubin.
HUDF odhalil první galaxie, které se vynořují z tak zvané "temné éry"
- doby po velkém třesku, kdy hvězdy začaly ohřívat vychladlý, temný vesmír.
V rychle se rozpínajícím mladém vesmíru – před érou hvězd a galaxií –
bylo rozložení hmoty téměř rovnoměrné.
Časem však začala působit královská síla – gravitace. Pomalu, ale jistě…
Vlivem gravitace se zformovala záhadná temná hmota.
Kde byla hustota vyšší, začaly se tvořit shluky normální hmoty.
Protože nebylo hvězd, které by ozařovaly prostor, vesmír prožíval temný věk.
Do míst s vyšší hustotou byl přitahován stále další materiál
a začal souboj mezi rozpínáním prostoru a gravitací.
Kde zvítězila gravitace, zastavila se expanze a začal gravitační kolaps.
Vytvořily se první hvězdy a galaxie.
V místech s nejvyšší hustotou – v uzlech prostorové sítě, v níž byla hmota uspořádána –
se vytvořily největší známé struktury: kupy galaxií.
Pohledy do hlubin jsou posety galaxiemi různých velikostí, tvarů a barev.
Studium myriád galaktických tvarů na tomto obrázku zabere astronomům roky.
Snad pochopíme jak se vytvořily a vyvíjely od velkého třesku do současnosti.
Kromě klasických spirálních a eliptických galaxií
zde najdeme také celou ZOO galaxií podivných tvarů. Některé vypadají jako párátka,
články řetízku. Jiné vypadají, že spolu interagují.
Jejich podivné tvary jsou jen slabou ozvěnou majestátních galaxií, jež pozorujeme dnes.
Tyto podivné galaxie píší kroniku epochy, v níž byl vesmír mnohem neuspořádanější,
v níž se řád a struktura teprve začaly vynořovat.
Jednou z nejlepších vlastností HST je, že nese přístroje,
které mohou konat různá pozorování současně.
HUDF vznikl jako dva různé snímky pořízené dvěma přístroji:
kamerou ACS a spektrografem NICMOS. NICMOS vidí dokonce dále než ACS.
Zaznamenává infračervené záření a dokáže odhalit i nejvzdálenější galaxie,