Този филм ще ви отведе на пътешествие...
...пътешествие през времето и пространството.
Искам да ви разкажа историята на един инструмент, който широко обогати познанията ни за небето,
изостри представите ни за Вселената
и проникна по-дълбоко от когато и да било в най-отдалечените краища на времето и пространството.
Европейската космическа агенция представя
Хъбъл – 15 години открития
ИСТОРИЯТА НА ХЪБЪЛ
Когато погледнем към нощното небе, ние виждаме познатото блещукане на звездите.
Тяхната светлина е пропътувала огромни разстояния, преди да ни достигне.
Но самите звезди всъщност не примигват...
Вселената е напълно прозрачна.
Светлината от далечните звезди и галактики може да пътува през пространството непроменена в продължение на хиляди,
милиони и дори милиарди години.
Но точно тогава, в последните няколко микросекунди преди светлината да достигне очите ни,
точният вид на тези звезди и галактики ни се изплъзва.
Това се случва, когато светлината преминава през нашата атмосфера.
Непрекъснато променящата се покривка от въздух, водна пара и прах размива фините космически детайли.
В продължение на много години, астрономите по света мечтаеха за обсерватория в Космоса.
Още през 1923 г. прочутият немски ракетен специалист Херман Оберт предлага космически телескоп.
Въпреки това бяха нужни десетилетия, преди технологиите да достигнат мечтите.
Американецът Лайман Спицер предлага по-реалистичен план за такъв телескоп през 1946 г.
От местоположението си в космическото пространство, над земната атмосфера, подобен телескоп би бил способен да улови истинската светлина на звезди,
галактики и други обекти, много преди тя да се изкриви от въздуха, който дишаме.
Резултатът: много по-ясни изображения, отколкото дори и най-големият наземен телескоп може да получи,
чиято острота е ограничена единствено от качеството на оптиката.
През 1970 г. NASA – Националната администрация по аеронавтика и космонавтика на САЩ и ESA – Европейската космическа агенция,
започнаха да работят заедно, за да проектират и построят това, което щеше да бъде Космическия телескоп Хъбъл.
Името е избрано в чест на Едуин Пауъл Хъбъл, основателят на модерната космология,
който през 1920-те г. доказа, че не всичко, което виждаме в небето принадлежи на Млечния път.
Вместо това Космосът се простира много по-далече отвъд него.
Работата на Хъбъл промени завинаги представите ни за мястото на човечеството във Вселената и наименуването
на най-забележителния телескоп за всички времена на името на Едуин Хъбъл не би могло да бъде по-сполучливо.
Преди Хъбъл да бъде напълно завършен бяха нужни две десетилетия на усърдно сътрудничество
между учени, инженери и предприемачи от много страни.
На 24 април 1990 г. петима астронавти на борда на космическата совалка Дискавъри поеха на пътешествие,
което промени представите ни за Вселената завинаги!
Те разположиха дълго очаквания Космически телескоп на орбита от около 600 km над земната повърхност.
На Земята, астрономите нетърпеливо очакваха първите резултати.
Но след по-малко от два месеца стана ясно, че зрението на Хъбъл е всичко друго, но не и остро.
Огледалото имаше сериозен недостатък…
Дефект във формата на огледалото на телескопа пречеше да бъдат получавани ясни изображения.
Краят на огледалото бе твърде плосък – едва с една петдесета от дебелината на човешки косъм.
Но за да изпълни своята мисия Хъбъл трябваше да бъде перфектен във всеки мъничък детайл.
Разочарованието бе твърде голямо, за да се понесе.
И не само сред астрономите, но и сред американските и европейските данъкоплатци.
Въпреки това през следващите години учени и инженери от NASA и ESA работиха заедно,
за да проектират и построят елемент, който да коригира оптиката, наречен COSTAR -
Заменяема коригираща оптика за Космическия телескоп.
Тогава трябваше да бъден взето още едно тежко решение:
кой научен инструмент да бъде премахнат, за да може COSTAR да бъде прикрепен към Хъбъл?
Най-накрая е избран инструментът, който най-малко е засегнат от дефекта на огледалото на Хъбъл – Високоскоростният фотометър
Задачата на този уред е да измерва яркостта на звездите, а не да прави ясни снимки,
така че можеше да работи почти нормално, докато не се наложи да освободи мястото си за COSTAR.
Първата обслужваща мисия на телескопа Хъбъл през 1993 г. влезе в историята
като едно от най-високите постижения на пилотираните космически полети.
Тя привлече вниманието на астрономите и широката публика,
така както нито една последваща мисия на совалката не успя да повтори.
Внимателно планирана и брилянтно изпълнена, мисията бе успешна по всички точки.
COSTAR коригира зрението на Хъбъл по-добре от всички очаквания.
Когато първите изображения след обслужващата мисия се появиха на компютърните екрани,
за всички незабавно стана ясно, че занесените от астронавтите стъкла напълно са коригирали късогледството на Хъбъл.
Най-накрая Хъбъл работеше!
Това бе едва първият път, в който космическата совалка посети Хъбъл.
Телескопът е проектиран така че да бъде модернизиран и да продължава да развива нови способности.
Когато по-добри инструменти, електрически или механични компоненти станат достъпни, те могат да бъдат инсталирани.
Освен това, както вашата кола се нуждае от поддържане, така и Хъбъл се нуждае да бъде настройван от време на време.
Инженерите и учените периодично изпращаха совалка към Космическия телескоп, за да бъде модернизиран от
астронавтите с помощта на гаечни ключове и отвертки, също както механикът поправя колата ви.
До сега са проведени четири обслужващи мисии – през 1993, 1997, 1999 и 2002 г.
Всички те са изпълнени от астронавти, транспортирани в Космоса с помощта на совалките на NASA.
Следващата мисия бе планирана за 2005 г., но за съжаление бе отменена впоследствие на трагичната катастрофа на Колумбия.
Бъдещето на Хъбъл е несигурно.
Първоначално този телескоп бе проектиран да работи в продължение на 15 г., но очакваното му време на живот бе продължено до 20 г.
Хъбъл все още дава най-удивителните резултати, които астрономите са виждали до сега,
важната мисия на Хъбъл най-накрая ще завърши.
Един безпилотен апарат ще се свърже с Хъбъл, докато е на орбита и ще се скачи с него.
Когато се раздели с Хъбъл, той ще остави на борда на телескопа ракетен модул,
с чиято помощ след още няколко години плодотворни наблюдения,
инженерите от Земята ще контролират финалното му навлизане
в земната атмосфера и пътя до вечното му жилище в океана.
Въпреки това оттеглянето на Космическия телескоп Хъбъл
няма да отбележи края на нашия ненадминат до сега поглед към Вселената. Още повече, то ще посочи едно ново начало,
ера на дори още по-удивителни открития и кадри от Космоса.
Защото Хъбъл има наследник.
В момента се проектира Космическия телескоп Джеймс Уеб, който ще може да бъде изведен на орбита още през 2011 г.
Когато този ден дойде,
учените, които ще използват този телескоп се надяват да открият
и разберат още повече за нашата очарователна Вселена
ХЪБЪЛ ОТБЛИЗО
Хъбъл е модернизиран космически телескоп, който обикаля на околоземна орбита с височина около 600 km,
което го поставя много по-високо над нашата атмосфера, която изкривява изображенията.
Всяка една обиколка трае около 97 min.
Телескопът е проектиран така, че да заснема изображения с висока разделителна способност и точни спектри като събира звездната светлина,
за да оформи по-ясни изображения, отколкото са възможни с наземните телескопи, където атмосферното блещукане на звездите ограничава яснотата.
За да събере колкото се може повече светлина от слабите обекти, които изучава,
всеки телескоп се нуждае от възможно най-голямото огледало.
Въпреки сравнително скромните си размери от 2.4 m,
огледалото на Хъбъл е способно да се състезава с наземните телескопи, които имат 10 или 20 пъти по-големи огледала.
Хъбъл представлява един голям спътник,
дълъг около 16 m, колкото малък автобус.
Също така той е едно от най-сложните технологични произведения, построявани някога.
Телескопът има повече от 3000 сензора, които непрекъснато четат температура,
токове и още много характеристики, за да могат техниците на Земята да държат под контрол всичко.
Времето на Хъбъл е скъпоценна стока.
Обикновено астрономите по света изискват много повече време, отколкото е налично.
Да работи Хъбъл 24 часа в денонощието, 7 дни в седмицата, не е лека задача.
Нито дори секунда не може да бъде пропилявана и всички задачи, включително наблюдателни и т.нар. “домакински”,
като например насочване на инструмента и зареждане на нова наблюдателна програма се планират внимателно.
За астрономите най-важните компоненти на Хъбъл са неговите научни инструменти.
В телескопа има две групи инструменти.
Различните инструменти служат за различни цели. Някои са най-добри при правенето на снимки,
а други са идеални при разделянето на светлината от звездите и галактиките, за да образуват подобен на дъга спектър.
Уникалното превъзходство на Хъбъл от местоположението му в Космоса е, че може да наблюдава инфрачервената и ултравиолетовата светлина,
която се филтрира от атмосферата, преди да достигне инструмент на повърхността.
Тези форми на светлината ни разкриват свойства на небесните обекти, които иначе са скрити от нас.
Някои инструменти, като ACS – Усъвършенстваната камера за обзори – са по-добри за ултравиолетови наблюдения,
а други, като NICMOS – Камера в близката инфрачервена област и многообектен спектрограф – са най-добри за инфрачервени наблюдения.
Хъбъл продължава да функционира благодарение на различни механични и електрически компоненти.
Електрическото захранване на телескопа идва от слънчевите панели отстрани, които преобразуват слънчевата светлина в електричество.
Жироскопи, звездни камери и зъбни колела поддържат Хъбъл стабилен и насочен в правилната посока – не твърде близо до Слънцето,
Луната или Земята, защото те могат да повредят светлочувствителните му инструменти,
и абсолютно точно към обекта, който се изучава в продължение на часове.
Хъбъл има много комуникационни антени отстрани, които са нужни, за да изпраща
наблюденията и други данни долу на Земята.
Първо телескопът изпраща данните си до спътник от Проследяващата и предаваща данните спътникова система,
която след това препраща сигнала към Уайт Сандс в Ню Мексико.
Наблюденията се изпращат от NASA в САЩ към Европа, където те се пазят в огромен архив от данни в Мюнхен, Германия.
Нито една самостоятелна държава не може да предприеме толкова обширен проект.
Космическият телескоп Хъбъл е огромно сътрудничество между NASA и ESA
още от най-ранните етапи от живота си.
Телескопът Хъбъл е от първостепенна важност за европейската астрономия.
Европейските астрономи получават 15% от наблюдателното време на Хъбъл,
резултатът от което е хиляди научни публикации през годините.
С Хъбъл работят две групи европейски специалисти.
В момента15 човека от ESA работят в Научния институт при Космическия телескоп в САЩ,
а 20 други съставят Европейския координационен център за Космическия телескоп в Мюнхен, Германия.
ПРИКАЗКА ЗА ПЛАНЕТИТЕ
В Космоса няма граници.
В тази обширна Вселена нашите най-близки родственици са обектите в Слънчевата система.
Споделяме общ произход и обща съдба...
Нашата Слънчева система се е образувала преди около четири и половина милиарда години от огромен газов облак.
По ирония на съдбата, смъртоносната сила на термоядрения взрив
на избухнала наблизо звезда е била пряката причина за нашето създаване.
Вероятно разрушителната сила на взрива е нарушила несигурното равновесие на първичния газов облак.
Така е накарала част от материята да се свие навътре, към центъра на облака, създавайки нова звезда – нашето Слънце,
а незначителна част от свиващата се материя се е превърнала в богатото многообразие от планети, които днес виждаме около нас.
С други думи, ние сме само остатъците от раждането на нашето Слънце.
Планетите са се родил във въртящия се диск от газ и прах, останал след образуването на нашата родителска звезда.
Каменистите планети са се оформили във вътрешната част на Слънчевата система, докато загадъчните газови гиганти са се образували по-далече.
А когато от Слънцето започнал да духа свиреп вятър от раздробени атоми,
а дори може би от близка звезда или свръхнова,
единствено планетите с по-значими размери са успели да задържат газовите си обвивки,
а останките от разреденият облак между планетите са били издухани.
В зоологическата градина на нашата Слънчева система има каменни светове...
... и гигантски газови планети.
Дори и сега няма точна оценка за това колко материя или колко планети съществуват в Слънчевата система.
След откриването на Плутон през 1930-те г. и нейния спътник Харон през 1970-те г.,
астрономите се опитват да разберат дали там, отвъд деветата планета, има още нещо.
През 2003 г. Хъбъл забеляза нещо, което се движеше достатъчно бързо на фона на далечните звезди,
за да бъде обект от Слънчевата система.
Оценките показаха, че то може би има размерите на планета и бе наречено Седна, на името на инуитска богиня.
Вероятният диаметър на Седна е 1500 km, което е около 3/4 от размерите на Плутон,
но от далечното си разстояние изглежда само като малко струпване от пиксели дори за Хъбъл.
Въпреки това, Седна е най-големият обект открит в Слънчевата система след Плутон.
Слънцето се намира на около 15 млрд. km от Седна –
100 пъти по-далече, отколкото е до Земята,
и й доставя толкова светлина и топлина, колкото пълната Луна.
Седна е погълната от вечна и сурова зима.
Седна не е единственият загадъчен обект.
Остатъците от образуването на планетите все още летят навсякъде под формата на астероиди
и комети с най-различни размери и форми.
Понякога орбитите им ги водят към катастрофи.
Космическият телескоп Хъбъл стана свидетел на последния път на кометата Шумейкър-Леви 9...
Когато кометата премина покрай мощното гравитационно поле на Юпитер през 1992 г., тя бе разбита на множество парчета.
Две години по-късно тези фрагменти се завърнаха и се врязаха право в сърцето на атмосферата на Юпитер.
Хъбъл проследи останките от кометата по време на последното им пътешествие и направи снимки със зашеметяващо висока разделителна способност на белезите от удара.
Нашата Земя лесно може да се побере в някоя от тези черни рани.
Често към планетите от Слънчевата система се изпращат космически апарати със сложни инструменти.
Те изследват отблизо тези отдалечени светове.
Хъбъл също служи на тази кауза, като отвори прозорец към нашата Слънчева система, който никога не се затваря.
Ето така за първи път получихме невиждани досега кадри на бурите на други планети,
техните променящи се сезони
и невиждани преди други атмосферни явления, като полярните сияния.
Въпреки че определено Слънчевата система пази още много изненади за нас,
Хъбъл обърна поглед и към другите звезди, за да потърси други планетни системи.
Астрономите едва започват да търсят живот навсякъде във Вселената.
Като начало, те се концентрираха върху намирането на подобни на Земята планети.
През 2001 г. Хъбъл за първи път откри директно атмосфера
около извънслънчева планета и частично определи нейния състав.
Определянето на химичния състав на тези атмосфери един ден
ще ни позволи да търсим следите на живота извън Земята. Всички живи същества дишат,
а това променя състава на атмосферата по начин, който ние вече може да видим.
Астрономите вярват, че съществуват още много планетни системи, които приличат на нашата
и обикалят около други звезди в Галактиката.
Раждането, животът, смъртта и прераждането на звездите продължават в безкраен цикъл,
в който родените от газ и прах светила ще греят милиони и милиарди години,
ще умрат и ще се завърнат като газ и прах, за да образуват нови звезди.
Субпродукти от този непрекъснат процес са планетите и химичните елементи, които правят живота възможен.
В необятната Вселена вечният прилив и отлив на живота продължава.
ЖИВОТЪТ НА ЗВЕЗДИТЕ
Слънцето, този животворен източник на енергия за живота на Земята, е звезда.
Напълно обикновена звезда,
също както милиарди други, които можем да намерим из Галактиката.
Звездата представлява сфера от светещ газ.
Тя се образува от компресиран газов облак и по време на живота си постоянно излъчва енергия,
благодарение на непрекъсната верига от ядрени реакции, които протичат в ядрото й.
В повечето звезди водородните атоми се събират, за да образуват хелий по време на процес, наречен ядрено сливане –
същия процес, който дава енергията на разрушителната ядрена бомба.
Всъщност, звездите са ядрени централи, които превръщат по-леките елементи в тежки в серия от реакции на сливане.
Те продължат да светят, докато горивото им не свърши.
Това е звездният живот: кротко начало и непрекъснато развитие до понякога разрушителен край.
Но как можем да бъдем сигурни за този сценарий, след като звездите надживяват милион и повече пъти хората?
За да проучим жизнения цикъл на организъм на Земята
не трябва да проследяваме задължително целия живот на даден индивид.
Вместо това можем да наблюдаваме едновременно много от тези организми.
Така ще видим всички различни фази от техния живот.
Например, всеки етап от човешкия живот е кратък миг от човешкия опит.
Същото е и със звездите.
Звездите живеят и умират за милиони и дори за милиарди години.
Дори най-кратко живеещите от тях съществуват поне един милион години –
по-дълго от цялата история на човечеството!
Ето защо е абсолютно невъзможно да проследим промените с възрастта на отделни звезди.
За да научим повече за тях,
трябва да наблюдаваме различни звезди във всеки етап от живота им
и да обединим тези парчета в пълен цикъл.
Бляскавите кадри, които телескопът Хъбъл засне, документираха буйното раждане на звездите
и показаха много удивителни картини в цветни детайли.
За да разберем събитията, които са създали нашата Слънчева система, можем да използваме
раждането на звезди в близки звездни “родилни домове” като машина на времето.
За да получи тази информация, често Хъбъл е трябвало да работи упорито, защото тези важни моменти
от нашия генезис лежат скрити зад завесата от нежно светещи, пълни с прах молекулярни облаци, в които се раждат звездите.
Точно сега навсякъде във Вселената се образуват звезди.
Огромни светещи стълбове от прашен водороден газ бдят над тези люлки,
окъпани в светлината на близки, новородени звезди.
Способността на Хъбъл да наблюдава инфрачервената светлина му позволява да проникне отвъд газа и праха
и да разкрие новородените звезди, както никой преди.
Едно от най-вълнуващите от многобройните открития на Хъбъл бе наблюдението на прахов диск,
който заобикаля няколко новородени звезди дълбоко в мъглявината Орион.
Всъщност тук виждаме раждането на нова слънчева система, в която най-накрая ще се образуват планети.
Също както се е случило и с нашата преди четири и половина милиарда години.
През първите етапи от живота си, звездите могат да се захранват с газ от родителския облак.
Материята, която пада към звездата, образува мехурчета и дори потоци,
когато се затопля и изхвърля надалеч, следвайки оста на въртене на звездата като ос на колело.
Често от един и същи газово-прахов облак се раждат много звезди.
Някои от тях могат да останат заедно за цял живот и да еволюират заедно,
също както вие запазвате приятелите си от детинство.
Така че звездите в звездния куп ще имат една и съща възраст, но различни маси.
А това означава, че ги очакват твърде различни съдби.
Човешкият живот е дълъг колкото намигване, в сравнение с живота на звездите.
Така че преминаването в друг етап от звездния живот може да бъде наблюдавано само по случайност.
За петнадесетте си години продуктивен живот Хъбъл ни позволи да наблюдаваме остаряването на някои звезди в реално време.
Телескопът засне поразителни “филми”, чрез които станахме свидетели
на звездната промяна за това кратко астрономическо време.
Най-масивните звезди завършват своя живот с катаклизъм,
като разрушават сами себе си в гигантски звездни експлозии, известни като свръхнови.
В продължение на няколко славни месеца, всяка една от тях се превръща в най-яркия обект в цялата Вселена,
като заслепява всички останали звезди в родителската й галактика.
След като бе изведен на орбита през 1990 г., телескопът Хъбъл започна да наблюдава развиващата се драма в свръхновата 1987А –
най-близката избухнала звезда за нашето съвремие.
Телескопът проследяваше пръстена от газ, който заобикаля звездната останка.
Хъбъл засне появяването на ярки петна в пръстена, подобни на скъпоценни камъни в огърлица.
Тези космически перли са осветени от свръхзвукови удари, породени от избухването на звездата.
Останките от една избухнала звезда могат да крият мощен двигател.
Хъбъл изследва загадъчното сърце на мъглявината Рак – парцаливата останка от експлодирала звезда,
живописно описана от китайски астрономи през 1054 г. – и разкри динамичния й център.
Най-вътрешните райони на мъглявината приютяват специален вид звезда – пулсар.
Тази звезда се върти и излъчва сноп светлина, също като морски фар.
Това подхранва обширната мъглявина от газ и прах, която я заобикаля.
Но не всички звезди завършват своя живот толкова бурно.
Звездите, подобни на Слънцето, изстиват, след като свършат водорода си.
Центърът колапсира върху себе си и най-тежките елементи изгарят,
което кара външните слоеве да се разширят и да изтекат бавно в пространството.
Този етап от живота на звездите се нарича “червен гигант”.
Нашето Слънце ще се превърне в червен гигант след няколко милиарда години.
Тогава то ще се разшири и ще погълне Меркурий, Венера и нашата планета.
Но тези звезди все още не са приключили. Те все още могат да се превърнат в нещо необикновено...
Точно преди последния си дъх, звездите като Слънцето показват за последно цялото си великолепие.
В последните етапи от ядрено сливане звездните ветрове карат червения гигант
да се раздуе до огромни размери.
Оголеното сърце на звездата в центъра залива
газовата обвивка със силна светлина и я кара да свети.
В очите на първите астрономи, които са наблюдавали с телескоп
тези удивителни конструкции, те са приличали на новооткритата планета Уран.
Поради тази причина станали известни като планетарни мъглявини.
Острото зрение на Хъбъл показва, че планетарните мъглявини са като снежинките: нито една не си прилича с останалите.
Внушителната колекция от планетарни мъглявини на телескопа Хъбъл показва изненадващо сложни,
светещи детайли: въртележки, въртящи се струи, елегантни чашковидни форми,
бурета и дори сопла на ракетни двигатели.
От безпрецедентното си местоположение високо над земната атмосфера, Хъбъл е единственият телескоп,
който може да наблюдава с подробности издутите външни обвивки на тези умиращи звезди.
Сега ще се разходим между снимките на Хъбъл от 1994 г. до 2002 г.
Една от най-големите загадки на съвременната астрофизика е как една толкова обикновена
и сферична газова топка, каквато е нашето Слънце, може да породи тези сложни структури!!!
При някои планетарни мъглявини изглежда като че ли градинска пръскачка
е разпръснала струите си в противоположни посоки.
Или може би тези удивителни нишки са изваяни от магнитното поле на
звезда-компаньон, която събира изхвърления газ в струи?
Каквато и да е причината за тяхното създаване, тези ефимерни космически цветя се разтварят в пространството едва за около десет хиляди години.
Точно както истинските цветя наторяват почвата около тях, когато се разлагат,
химическите елементи, произведени в звездата по време на живота й се разпръсват чрез планетарната мъглявина
в околното пространство и го обогатяват с първичната материя, нужна за зараждането на звезди,
планети и вероятно дори живот.
Поради краткото си за космическите мащаби време на живот,
във всеки един момент в Млечния път съществуват не повече от 15000 планетарни мъглявини.
Най-трайната останка от умрялата звезда е малкото сърце, което оставя след себе си.
Познати като бели джуджета, тези изключително плътни звезди с размерите на Земята
са обречени да прекарат вечността като постепенно разпръскват остатъчната си топлина в пространството,
докато най-накрая след милиарди години достигнат до смразяващите -270О С на Космоса.
КОСМИЧЕСКИ СБЛЪСЪЦИ
Ние живеем в огромна звездна система, или галактика, позната като Млечния път.
Погледната отвън, Галактиката е гигантска спирала, която се състои от център, обгърнат от дълги ръкави.
Цялата система се върти бавно. Тя се състои от огромни количества газ и прах,
които можем да видим, и неизвестно вещество, наречено тъмна материя, което е невидимо за нас.
Далеч от центъра, в един от ръкавите в предградията на Млечния път,
се намира мъничка звездна система: нашият дом – Слънчевата система.
Когато погледнем нагоре в ясна нощ, можем да видим около 5000 от най-близките звезди.
Нашите очи са неспособни да видят по-далече от хиляда светлинни години, защото праховото одеало закрива
пространството и отслабва светлината от далечните звезди.
Така че без телескоп, ние можем да видим съвсем малка част от 100 000 св. г. широкия Млечен път.
Нашата Галактика съдържа стотици милиарди звезди и много от тях са подобни на нашето Слънце!
Въпреки че това е едно почти неизмеримо число, то е само началото.
Астрономите вярват, че във Вселената съществуват повече от сто милиарда галактики. Но колко звезди са това?
В шепа пясък има около 50 000 отделни пясъчни зрънца. Въпреки това, на целия плаж
има достатъчно песъчинки, за да представят само звездите на Млечния път.
Във Вселената има толкова много звезди, че за да достигнем близо до точното число
ще трябва да преброим всички песъчинки по всички плажове по Земята!
Нека вземем едно зрънце пясък с диаметър 1 mm и го поставим тук, за да изобразява размерите на Слънцето.
Ако започнем да се движим към най-близката звезда, ще трябва да вървим през по-голямата част от деня,
защото тя ще се намира почти на 30 km.
Галактиките са предимно огромни струпвания от празнота.
Ако съберем всичките звезди в Млечния път заедно,
те лесно ще се поберат в пространството между Слънцето и най-близката звезда.
Всъщност, за да запълним напълно този обем,
ще са ни нужни всички звезди от всички галактики в цялата Вселена!!!
Когато гледаме към нощното небе, Вселената ни изглежда неподвижна.
Това е така, защото нашият живот е само една малка капка във вселенския океан от време.
Всъщност, Вселената е в непрекъснато движение, но за да го забележим в нощното небе,
ще ни е нужно да наблюдаваме много по-дълго време, отколкото е един човешки живот.
Ако имаме достатъчно време, ще видим как звездите и галактиките се преместват.
Звездите се въртят около центъра на Млечния път, а галактиките се привличат една друга поради собствената си гравитация.
Понякога дори се сливат. Хъбъл наблюдава много подобни съединения.
Като исполински кораби във величествената нощ, галактиките се приближават все по близо,
докато взаимното им гравитационно взаимодействие не започне да ги извива в сложни фигури, които накрая
се преплитат необратимо. Това е един необятен космически танц, чиито хореограф е гравитацията.
Когато две галактики се сливат, процесът не прилича на автомобилна катастрофа или на два милиарда топки, които се удрят една в друга.
Изглежда много повече като преплитане на пръсти.
Повечето от звездите ще останат незасегнати от сблъсъка.
Най-лошото, което може да им се случи, е гравитацията да ги изхвърли надалеч, заедно с прах и газ
и да образуват дълги серпантини, които се разпростират на стотици хиляди светлинни години и дори повече.
Отдадени на смъртоносната си гравитационна прегръдка, двете галактики ще продължат да се въртят една около друга,
като изхвърлят повече газ и прах към опашките се. Най-накрая, след милиарди години,
двете галактики ще се превърнат в една единствена.
Смята се, че много от галактиките, които наблюдаваме днес, включително и Млечния път,
са се образували вследствие на сливане на по-малки галактики в продължение на милиарди години.
Поради колосалните взаимодействия между галактиките, в обширните газови облаци започва звездообразуване
под формата на фойерверки и така се създават бляскави сини звездни купове.
В момента нашият Млечен път се приближава към най-близката до нас голяма галактика – Андромеда
със скорост от почти 500 000 km/h и след 3 млрд. г.
ще се ударят челно.
Директният сблъсък ще предизвика удивително сливане на двете галактики,
след което Млечния път няма повече да бъда спиралната галактика, с която сме свикнали.
Вместо това, тя ще еволюира в огромна елиптична галактика,
която ще съдържа всички звезди от нашата Галактика и от Андромеда.
Гледано от Земята, вероятно сливането им ще изглежда така.
Въпреки че това няма да се случи още дълго време,
в природата съществуват и действат други тъмни сили, дори още докато си говорим...
ЧУДОВИЩА В КОСМОСА
Черните дупки са загадъчните злодеи на Вселената, които поглъщат всичко, изпречило се на пътя им и не му позволяват да избяга.
Така че за астрономите сърцето на черната дупка е съвършено непознато.
Никаква информация не може да излезе извън гравитационната й крепост.
Няма начин да разберем какво става вътре.
Дори и светлината не може да се измъкне. Тогава всъщност откъде знаем, че те съществуват?
Черните дупки не могат да бъдат наблюдавани директно.
Въпреки това астрономите могат да изследват непряко ефектите, които предизвикват,
защото нещото, с което те разполагат в изобилие, е гравитацията.
Високата разделителна способност на Хъбъл разкри драматичните им разрушителни ефекти върху заобикалящия ги свят.
И не само гравитацията. Астрономите откриха, че когато материята е достатъчно добре уплътнена около
черната дупка, тя може да звъни като звънче.
Това е истинската нота, която е изпяла черна дупка, намираща се на 250 млн. св.г. от Земята.
Този звук се отразява в диска от материя, който заобикаля черната дупка и е бил изменен,
за да влезе в диапазона на човешкия слух. В действителност, звукът е с 57 октави по-нисък от нотата до.
Астрономите смятат, че черните дупки са сингулярности – прости точки в пространството.
Без обем, без размери, но с безкрайна плътност!
Те могат да се образуват при крайното свиване на масивни звезди, които са много по-големи от Слънцето.
Звездният труп, останал след смъртта и свиването на масивната звезда, може да бъде толкова тежък, че нито една природна сила
да не може да го удържи да се свие под действието на собствената си тежест в безкрайно малък обем.
Въпреки че привидно материята е изчезнала и е натъпкана в нищото,
тя все още мощно привлича с гравитацията си звездите и други обекти, които ако дойдат твърде близо, също могат да изчезнат.
За всяка черна дупка съществува точка, от която няма връщане назад, наречена хоризонт на събитията.
След като нещо – например близка звезда – е привлечено зад тази точка, то никога повече няма да бъде видяно.
По своя път към хоризонта на събитията обречената звезда се движи по фатална, спирална орбита.
Когато звездата се приближи дори още по-близо до черната дупка,
по близката й страна изпитва по-голямо привличане, отколкото останалата част от звездата,
така че тя се издува и разтяга към дупката докато...
... безмилостните приливни сили не я разкъсат и погълнат.
Тези обекти имат още по-чудати способности –
изкривяване на пространството и времето, което деформира и забавя дори хода на времето.
Всички обекти с маса деформират структурата на пространството и времето, но черните дупки го правят в много по-висока степен.
Според прочутата теория на Общата относителност на Айнщайн,
един безстрашен пътешественик, който посети черна дупка и влезе зад хоризонта на събитията,
без да бъде погълнат, най-накрая ще се завърне по-млад, отколкото хората, които е оставил зад себе си.
Може би най-любопитните обекти, за които астрономите предполагат, са червейните дупки.
Този вид дупки са преки пътища през пространството и времето от една точка във Вселената до друга.
Ако съществуват, може би един ден червейните дупки ще позволят да пътуваме от една област на Космоса до друга много по-бързо,
отколкото светлината би изминала същото разстояние в нормалното пространство.
Хъбъл доказа, че най-вероятно в центровете на галактиките съществуват черни дупки.
В центъра на Млечния път също има: гигантска,
свръхмасивна Черна дупка, която може би е милиони пъти по-масивна от тези, които се зараждат при свиването на масивни звезди.
Вероятно тя се е образувала от сливания на множество черни дупки с размерите на звезди, по време на дългата Галактична история.
Когато две галактики се сливат, черните дупки в центровете им ще изпълнят сложен танц.
Дълго след като галактиките са се смесили,
черните им дупки продължават да обикалят една около друга в продължение на стотици милиони години,
докато накрая се слеят в една-единствена, масивна черна дупка.
Този краен процес е толкова мощен, че е способен да промени структурата на пространство-времето, така че ние да го наблюдаваме
от Земята с помощта на новите телескопи за гравитационни вълни или от орбита, благодарение на специални космически апарати.
Въпреки това, в сравнение с милионите години, които трябват на две галактики, за да се слеят,
финалният катаклизъм в ядрата им е относително кратък. Така че шансовете ни да видим подобно събитие са малки.
До преди 50 г. астрономите смятаха, че Вселената е спокойно място.
Но това е далече от истината...
Пространството често се разтриса от бурни събития: катаклизмични избухвания на свръхнови,
сливания на цели галактики и страшни потоци енергия,
дължащи се на огромното количество материя, което пада в черните дупки...
Откриването на квазарите ни даде пръв ясен поглед към тази бъркотия...
В наземните телескопи квазарите изглеждат като нормални звезди.
В началото астрономите мислеха, че те са точно това и ги нарекоха “звездопододобни” обекти.
Но в действителност квазарите са много по-ярки и отдалечени от звездите...
Те светят по-ярко от 1000 нормални галактики и се захранват от свръхмасивни черни дупки.
Звездите, които обикалят твърде близо, се разпадат на парчета и се втичат в квазара както вода в огромен космически сифон.
Въртящият се по спирала газ образува дебел диск, който се загрява до милиони градуси от свободно падащото си движение към черната дупка.
Газът изхвърля енергията си в пространството над и под диска под формата на чудовищни струи.
Квазарите се намират в най-различни видове галактики, много от които свирепо се сливат.
Може би съществуват различни механизми, които предизвикват образуването им.
Сблъсъците на галактики може да предизвика раждането на квазари,
но Хъбъл показа, че дори и привидно спокойни галактики ги приютяват.
Но квазарите не са единствените високоенергетични обекти, които астрономите са открили...
Изненадващо откритие е нещо, което откриваш, докато търсиш нещо съвсем различно.
Подобни открития често са променяли развоя на събитията в астрономията.
Избухванията в гама-лъчи случайно бяха открити през 1960-те г. от американски военни спътници,
които са следили за тайни ядрени опити в СССР.
Вместо да открият най-мощната детонация, предизвикана от хората,
те засякоха най-мощните взривове в цялата Вселена...
Тези изненадващо енергетични експлозии от гама-лъчи са били регистрирани поне веднъж на ден от най-различни посоки в небето.
Въпреки че те траят едва няколко секунди,
енергията, която освобождават е равна на енергията, излъчена от целия Млечен път за два века.
Гама-лъчите са невидими за човешкото око. За да ги видим, се нуждаем от специални инструменти.
В продължение на 30 г. никой не знаеше какво предизвиква тези експлозии.
От Земята ние виждахме куршума в гама-лъчи, без да можем да видим пушката, която го е изстреляла.
Заедно с много други телескопи в света, Хъбъл търсеше тези димящи дула много години наред.
Той наблюдаваше мястото в небето, на което е било видяно гама-избухването и се опитваше да намери някакъв обект там.
Но всички усилия бяха напразни, докато...
През 1999 г. наблюденията на Хъбъл помогнаха много при откритието, че тези чудовищни взривове се случват в отдалечени галактики.
Причината може да е в избухването при последното катаклизмично свиване на масивни звезди...
... или в драматичните околности на два много плътни обекта, като черни дупки или черна дупка и неутронна звезда.
Наистина черните дупки са едни от най-екзотичните обекти във Вселената.
Точно както въздействат на веществото, те могат да се проявят и по други зрелищни начини,
защото техните изключително силни гравитационни полета могат да изкривят светлината.
Всъщност, светлинните лъчи, които минават близо до черната дупка няма да пътуват по права линия,
ами ще поемат по нов път, като по този начин създават естествен телескоп, който може да се взира много по-далече в пространството, отколкото до сега е било възможно.
ГРАВИТАЦИОННИ ИЛЮЗИИ
Също както скитникът в пустинята вижда миражи, когато светлината от отдалечени обекти
се изкривява от горещия въздух и трепти точно над пясъка, така и във Вселената също можем да видим различни странни видения.
Миражите, които виждаме с модерните телескопи, като космическия телескоп Хъбъл, не са причинени от горещия въздух,
а от отдалечени купове от галактики – огромни струпвания от вещество.
Преди много време някои хора са вярвали, че Земята е плоска.
Това до известна степен е разбираемо – в нашия ежедневен живот ние не можем да видим кривината на планетата.
Самото пространство също е изкривено, но ние също не можем да го видим в звездната нощ.
Но кривината на пространството създава явления, които можем да наблюдаваме...
Едно от предсказанията на Алберт Айнщайн е, че гравитацията деформира пространството и по този начин изкривява светлинните лъчи,
също както вълните в езерце рисуват изкривени шестоъгълни шарки по пясъчното му дъно.
Светлината, която идва от отдалечените галактики, се изкривява и усилва от гравитационното поле
на масивни галактични купове преди да достигне Земята.
Ефектът е все едно че гледаш през огромна лупа, а резултатъ е наречен изкривяване на светлината от гравитационна леща.
Странните форми, които светлинните лъчи рисуват, когато заобикалят тежки обекти
зависи от природата на тялото-лупа. Така обектът от задния фон може да се яви с най-различни външни видове.
Пръстени на Айнщайн, когато цялото изображение е обхванато и свито в светлинни кръгове...
многобройни обекти, които са призрачни клонинги на оригиналната далечна галактика...
или изкривени като банани дъги.
През 1915 г. Айнщайн е разбрал, че този ефект може да съществува в Космоса
и е смятал, че никога не може да се наблюдава от Земята.
Въпреки това през 1919 г. неговите пресмятания са доказани.
По време на експедиция по повод на слънчево затъмнение до остров Принсипал близо до западния бряг на Африка
ръководена от известния британски астроном Артър Едингтън
са били измерени местоположенията на звезди, които се намирали близо до затъмнения слънчев диск.
Така било открито, че звездите са се преместили с малко, но измеримо разстояние настрани в небето,
в сравнение с когато Слънцето не е наблизо.
В наши дни слабите гравитационни образи на обектите от далечната Вселена се наблюдават с най-добрите телескопи по Земята и,
разбира се, с острото зрение на Хъбъл.
Той бе първият телескоп, който различи детайли в многобройните арки
и разкри директно формата и вътрешната структура на изкривените обекти от фона.
През 2003 г. астрономите откриха, че загадъчната светлинна дъга на една от снимките на Хъбъл, е най-големият,
най-яркият и най-горещият район на звездообразуване, наблюдаван някога в Космоса.
За да може пространството да се изкриви толкова силно, че ние да го наблюдаваме
дори с удивителната разделителна способност на Хъбъл, са нужни изключително масивни обекти,
например купове от галактики.
И досега гравитационните лещи са били наблюдавани предимно около галактични купове,
които представляват струпвания от стотици и хиляди галактики,
като по този начин образуват най-обширните гравитационно свързани структури във Вселената.
Астрономите знаят, че веществото, което ние виждаме във Вселената е съвсем малък процент от пълната маса, която трябва да се намира в нея.
Защото материята упражнява гравитационна сила,
а видимите обекти просто не са достатъчни, за да задържат галактиките и куповете от галактики заедно.
Степента на изкривяване на образите зависи от пълната маса на лещата
и по този начин ефектът на гравитационната леща може да се използва за претегляне на куповете и разбиране на разпределението на скритата тъмна материя.
Върху ясните снимки на Хъбъл ние можем съвсем лесно и на око да съвместим различните дъги, които идват от една и съща галактика от фона.
Този процес позволява на астрономите да изучават в детайли ранните галактики,
които се намират твърде далече, за да бъдат видени със съвременните телескопи и технологии.
Гравитационната леща може за действа дори и като естествен телескоп. През 2004 г.
Хъбъл откри най-отдалечената галактика в познатата ни Вселена,
като използва увеличението от съвсем същата гравитационна леща в Космоса.
РАЖДАНЕ И СМЪРТ НА ВСЕЛЕНАТА
Светлината може да пътува през пространството с най-високата скорост, която някога може да бъде достигната, но това все още е крайна скорост.
Това означава, че светлинните лъчи се нуждаят от известно време, за да пропътуват от една точка до друга в Космоса.
Скоростта на светлината през пространството е около 300 000 km/s.
Разстоянието от Земята до Луната е почти 300 хиляди километра.
Така че светлината изминава този път за около секунда.
Когато гледаме към Луната, ние я виждаме такава, каквато е била преди около секунда.
Кой ли не си е мислил какво ли би било да се пътува през времето?
Крайната скорост на светлината ни позволява да се доближим до тази мечта, като ни дава възможността да гледаме назад във времето.
Когато гледаме към Космоса, ние само трябва да почакаме светлината от далечните места да ни достигне
и тогава ще видим как те са изглеждали, когато тази светилна е започнала своето пътешествие.
Мощни инструменти, като Хъбъл например, направиха възможно да гледаме много по-далече и много по-назад, отколкото преди.
И това, което виждат космолозите, е просто удивително.
През 1920 г. астрономът Едуин Хъбъл открива, че повечето галактики се разбягват от нас със скорост,
която е пропорционална на разстоянието им до нас. Колкото по-далече се намира галактиката, толкова по-бързо изглежда че се движи.
Това се дължи на разширението на Вселената.
Това разширение е започнало с гигантска експлозия, наречена Голям взрив, преди много милиарди години.
Скоростта на разширение е ключова, за да оценим възрастта и размерите на Вселената.
Тази скорост се нарича Константа на Хъбъл.
Възрастта и размера на Вселената могат да бъдат оценени като се върне назад разширението,
докато всичко се компресира в тази безкрайно малка точка енергия, от която се е създала Вселената.
Най-важното научно оправдание, за да бъде построен Хъбъл, бе задачата да се определи възрастта и големината на Вселената.
Точното определяне на константата на Хъбъл се ръководи от екипа по “Ключовия проект” –
група астрономи, които използват Хъбъл, за да търсят отдалечени километрични камъни –
специален клас звезди, наречени Цефеиди.
Цефеидите имат изключително стабилни и предвидими промени в яркостта си.
Периодът на тези промени зависи напълно от физичните свойства на звездата,
които могат да бъдат използвани за много точно определяне на разстоянието до тях.
Поради тази причина тези звезди са известни като стандартни свещи.
Цефеидите се използват като надеждни мащабни линийки при измерване на разстоянията до свръхновите,
които са много по-ярки от тях и се виждат от много по-големи дистанции.
Хъбъл измери светлината от избухвания на свръхнови много по-точно от който и да било друг инструмент,
което най-вече се дължи на високата му разделителна способност.
От Земята обикновено образът на свръхновата се слива с образа на приютяващата я галактика.
Но Хъбъл може да раздели светлината от двата обекта.
Цефеидите и свръхновите са средства за измерване на мащабите на Вселената.
Днес, благодарение на Хъбъл, ние знаем възрастта й с много по-голяма точност
от когато и да било – около 14 милиарда години.
В продължение на много години астрономите дискутират дали разширението на Вселената няма да спре в един отдалечен момент в бъдещето,
като по този начин цялата Вселената се свие в един пламтящ Голям срив или ще продължи да се разширява все по-бавно завинаги.
Разстоянията до отдалечените свръхнови се измерват от Хъбъл
и най-добрите съвременни наземни телескопи.
И изглежда, че разширението на нашата Вселена е далеч от забавянето. Вместо това, изглежда че то се ускорява.
Когато Хъбъл бе използван, за да измери как се е изменяло с времето разширението на Вселената,
съвсем изненадващо стана ясно, че по време на първата половина от космическата история,
разширението се е забавяло. Тогава някаква загадъчна сила,
един вид антигравитация, е накарала Вселената да натисне педала на газта и е предизвикала ускореното разширение, което ние виждаме днес.
Това предвижда странна участ за Вселената, защото по този начин антигравитационната сила
непрекъснато става по-силна. Ако това продължава така,
най-накрая тя ще надвие гравитацията и ще катапултира Вселената към свръх бързо разширение,
което ще разпръсне всичко на съставните му атоми. Космолозите са нарекли този кошмарен сценарий Големия разрив.
ДА ПОГЛЕДНЕМ КЪМ КРАЯ НА ВРЕМЕТО
Ние получаваме неочаквани новини от дълбокия Космос.
Също както археолозите копаят дълбоко под земята, за да открият все по-стари фосили,
свидетели на отдалечени епохи, така и астрономите дълбаят все по-дълбоко към началото на времето,
като търсят светлината от слаби и следователно далечни обекти.
Хъбъл даде началото на нова ера, която можем да наречем астроархеология. Тя започна по Коледа през 1995 г.
Да насочиш най-високотехнологичния инструмент в света към една и съща част от небето в продължение на десет дни поред може да звучи малко странно.
И точно това си мислеха много астрономи, когато това бе направено в края на 1995 г.
Наблюденията на дълбоки полета представляват снимки с много дълги експозиционни времена, докато телескопът е насочен към дадена част от небето.
Тяхната цел е да бъдат открити слаби обекти, като се събере колкото се може повече светлина.
Колкото по-дълбоко достига едно наблюдение, толкова по-слаби обекти стават видими.
Небесните светила могат да изглеждат слаби или защото тяхната естествена светимост е ниска, или защото се намират на голямо разстояние.
Когато този експеримент бе предложен за първи път,
никой в действителност не знаеше дали това ще доведе до някакви интересни резултати.
Но когато погледнахме за първи път към готовата снимка, бяхме наистина удивени! В това малко поле виждахме повече от 3000 галактики.
Наблюдаваният район от небето се намира в съзвездието Голяма мечка
и бе старателно избран да бъде колкото се може по-празен. Така Хъбъл можеше да гледа много по-надалече
от звездите от нашия Млечен път и близките галактики.
Наблюдаваните в първото Дълбоко поле хиляди галактики са в различни етапи от своята еволюция
и са разположени в дълъг милиарди светлинни години коридор.
Това позволи на астрономите да изучават тяхната еволюция във времето,
хвърляйки бърз поглед към различни галактики в различен етап от живота им.
След първото Дълбоко поле бе направено и второ, в южното небе.
Северното и Южното дълбоко поле на Хъбъл за първи път отвориха за астрономите прозорци към древната Вселена.
Някои от обектите на изображенията са толкова слаби, че за да се видят би било толкова трудно,
колкото различаването на светкавица на Луната от Земята.
Определено можем да кажем, че Дълбокото поле на Хъбъл отвори цяла нова ера в наблюдателната космология.
То формира нашата представа за далечната Вселена.
Дълбоките полета на Хъбъл предизвикаха истинска революция в модерната астрономия.
След първото Дълбоко поле почти всички наземни и орбитални телескопи бяха насочени за дълго към същата област на небето.
Някои от най-интересните резултати в астрономията се появиха благодарение на това плодотворно сътрудничество
между инструменти с различни размери, намиращи се на различни места и чувствителни към различни дължини на светлинната вълна.
Те ни дадоха първата ясна картина на темповете на звездообразуване във Вселената.
За наша изненада, стана ясно, че максимумът на образуване на нови звезди е бил няколко милиарда години след създаването на Вселената.
По това време са се образували 10 пъти повече звезди, в сравнение с днес.
След като астрономите на Хъбъл започнаха да откриват най-далечната Вселена,
виждана до сега, те се опитаха да отидат дори още по-далече във времето.
През 2003 и 2004 г. Хъбъл направи най-дълбоките си експозиции до сега: Ултра-дълбокото поле на Хъбъл.
То представлява снимка с експозиционно време 28 дни, която достига много по-дълбоко, в сравнение с предишните Северно и Южно дълбоко поле
и се намира далече от всички вече направени снимки с наземни или орбитални инструменти на дълбоки полета.
Ултра-дълбокото поле на Хъбъл ни показа първите галактики, които излизат от Тъмната ера –
времето след Големия взрив, когато първите звезди са затоплили отново студената и тъмна Вселена.
Точно след Големия взрив, в новородената и бързо разширяваща се Вселена, преди ерата на звездите и галактиките,
разпределението на материята е било почти равномерно.
Докато времето си тече, царицата на всички сили – гравитацията – започва да действа. Бавно, но непрестанно...
Под въздействието на гравитацията от загадъчната тъмна материя,
в областите, в които обикновената материя е малко по-плътна от средното, започват да се сливат малки бучици.
Тогава е нямало звезди, които да осветяват пространството – това е била тъмната ера на Вселената.
Където плътността на бучките се увеличава, там се привлича още повече материя
и така започва състезанието между разширението на пространството и гравитацията.
Областите, в които гравитацията спечелила, престанали да се разширяват и започнали да се свиват към самите себе си.
Така били родени първите звезди и галактики.
В пресечните точки на паяжинообразната структура на материята, която познаваме, плътността станала висока
и там се образували най-обширните структури, за които знаем днес: куповете от галактики.
Изображенията на Дълбоките полета са изпълнени от галактики с най-различни размери, форми и цветове.
За да разберат как те са се образували и еволюирали след Големия взрив, астрономите ще прекарат
много години в изследване на многобройните им форми.
В остър контраст с богатата жътва от класически спирални и елиптични галактики,
в изображенията се крие цяла зоологическа градина от странни галактики. Някои изглеждат като клечки за зъби,
други като верижки. Няколко изглежда че си взаимодействат.
Техните странни форми са много далече от величествените спирали и елипси, които виждаме днес.
Тези чудати галактики правят хроника на времето, когато Вселената е била по-хаотична,
а редът и структурите тъкмо са започвали да се появяват.
Едно от най-големите предимства на Хъбъл е, че на борда на телескопа се намират най-различни инструменти,
които могат да правят различни наблюдения по едно и също време.
Всъщност, Ултра-дълбокото поле на Хъбъл представлява две отделни снимки, направени от
Усъвършенстваната камера за обзори (ACS) и Камерата в близката инфрачервена област и многообектен спектрограф (NICMOS). NICMOS вижда дори още по-далече от ACS.
Тя регистрира инфрачервени лъчи и може да види най-отдалечените галактики,
защото разширението на Вселената разтяга и отслабва светлината, идваща от тези обекти,