“Els telescopis, aquests meravellosos instruments, obren el camí
a una comprensió més profunda i més perfecta de la naturalesa
en portar la nostra vista molt més enllà del reialme de la imaginació”. René Descartes, 1637.
Durant millennis la bellesa del cel nocturn ha captivat la humanitat
sense que ens adonéssim que les estrelles de la nostra galàxia, la Via Làctia, són uns altres sols,
o veure els altres mils de milions - miliards - de galàxies veïnes que formen la resta de l’Univers,
o que només som un puntet en els 13.700 milions d’anys
d’història de l’Univers.
L’observació a ull nu ens feia del tot impossible
trobar sistemes solars al voltant d’unes altres estrelles, o esbrinar
si potser n’hi ha vida a uns altres llocs de l’Univers.
Avui som al bon camí per resoldre molts dels
misteris de l’Univers. Vivim la que podria ser la més important
era de les descobertes astronòmiques.
Sóc el Dr. J. I us faré de guia per la història del telescopi -
l’eina meravellosa que ha estat la finestra de la humanitat
a l’Univers.
ULLS ENVERS EL CEL 400 anys de descobertes telescòpiques.
1. Noves vistes del cel
Fa quatre segles, en 1609, un home passejava
pels camps de vora casa seva.
S’havia fet un telescopi amb què apuntaria a la Lluna, als planetes i les estrelles.
Era Galileu Galilei.
l’Astronomia mai més no seria el que havia estat fins aleshores.
Avui, 400 anys des que Galileu adrecés un telescopi a la volta del cel
els astrònoms utilitzen miralls gegants en cims remots per explorar el firmament
Els radiotelescopis recullen senyals i remors febles provinents de l’espai exterior.
i els científics, fins i tot han situat a l’espai telescopis en òrbita
més enllà dels molestos efectes de la nostre atmosfera.
I ens ha deixat sense alè el que hi hem vist!
Tanmateix, Galileu, de fet, no fou l’inventor del telescopi.
Aqueix mèrit és de Hans Lipperhey, un vitraller
alemany-holandès del que sabem poca cosa.
Hans Lipperhey mai no va utilitzar aquest telescopi per observar els estels.
En comptes d’això, pensava que el seu invent aprofitaria
pels faroners i els militars.
Lipperhey venia de Middelburg, aleshores una gran ciutat comercial
de la jove República d’Holanda.
En 1608 Lipperhey va descobrir que si mirava un objecte llunyà
mitjançant una lent convexa i una còncava, si aquestes es col·locaven
a la distància correcta, l’una de l’altra, l’objecte s’engrandia.
Va estar el naixement del telescopi!
Al setembre de 1608, Lipperhey va mostrar el seu nou invent al
príncep Maurici I de Nassau-Orange.
No hi hagués pogut escollir millor ni més avantatjós moment, atès que
aleshores els Països Baixos lluitaven contra Espanya
en la Guerra dels 80 Anys.
La lent espia engrandia els objectes i tot d’una revelava
vaixells enemics i tropes massa allunyats
per l’ull sol.
De totes, totes, un enginy molt útil!
Però, el govern holandès no mai va atorgar Lipperhey una patent per al seu telescopi.
Perquè uns altres mercaders també se n’adjudicaven l’invent
especialment el competidor de Lipperhey Sacharias Janssen.
Aquesta disputa no s’hi va resoldre mai.
I des de llavors, el veritable origen del telescopi encara és un misteri.
Galileu Galilei, l’astrònom italià pare de la Física moderna
va sentir parlar del telescopi i va decidir construir-se’n un.
"Fa uns 10 mesos, em va arribar el rumor que un
flamenc havia construït una ullera espia que fa visibles coses
molt llunyanes a l’ull de l’observador que les veu
com si les tingués al costat."
Galileu fou el científic més gran del seu temps.
A més, també era un gran defensor de la nova cosmovisió proposada
per l’astrònom polonès Nicolau Copèrnic, que mantenia
que la Terra girava al voltant del Sol, en comptes de fer-ho a l’inrevés.
Sobre la base del que havia sentit a dir del telescopi holandès, Galileu
va construir els seus propis instruments.
Que van estar de molt millor qualitat.
"Al final, sense estalviar-me treballs ni despeses, la vaig encertar,
construint-me tan bon aparell que
els objectes que hi veia semblaven mil vegades
més grans que com s’hi podien veure amb els ulls."
Havia arribat l’hora d’adreçar el telescopi al cel.
"Jo pensava i estava convençut que la superfície
de la Lluna no era tan suau, uniforme i perfectament esfèrica
com molts filòsof s’ho pensaven;
sinó, més aviat, irregular, i amb tot de cavitats i prominències,
no molt diferent de com ho és la Terra.
Un paisatge fet de cràters, muntanyes i valls".
Un món com el nostre!
Algunes setmanes després, al gener de 1610, Galileu va observar Júpiter.
Prop del planeta hi va poder veure quatre punts lluminosos que canviaven
la seva posició al cel, nit rere nit, al voltant de Júpiter.
Semblava un dolç ballet còsmic dels satèl·lits en l’òrbita d’aquest planeta.
Aquelles quatre llumetes serien conegudes com
les llunes galileianes de Júpiter.
¿Galileu va descobrir alguna cosa més?
Les fases de Venus!
Com ho fa la Lluna, Venus creixia i minvava de lluna vella
a lluna nova i recomençava.
També va veure apèndixs estranys a cada costat de Saturn.
Taques fosques sobre la superfície del Sol.
I, per descomptat, estrelles.
Milers d’estrelles, potser, fins i tot, milions.
Estrelles massa tènues per albirar-les només amb els ulls.
Va ser com si, de sobte, la humanitat s’hagués tret la bena de la ceguesa.
Allà enfora hi havia tot un univers per descobrir-lo.
Com un reguer de pólvora, la descoberta del telescopi s’escampà per tot Europa.
Johannes Kepler, a Praga, a la cort de l’emperador Rodolf II,
millorava el disseny del telescopi.
El cartògraf holandès Michael van Langren, a Anvers, va dibuixar
els primers mapes versemblants de la Lluna que mostraven el que ell creia que eren
continents i oceans.
I Johannes Hevelius, un ric cerveser polonès, va construir telescopis
enormes al seu observatori de Danzig.
Aquell observatori era tan gran com tres teulades!
Però, els millors telescopis de l’època foren, tal vegada, els construïts
per Christiaan Huygens als Països Baixos.
En 1655, Huygens descobrí Tità, el satèl·lit més gran de Saturn.
Anys després, les seves observacions van revelar els anells de Saturn,
quelcom que Galileu mai arribà a escatir.
Finalment, Huygens també va descobrir les taques fosques i els brillants
casquets polar de Mart.
Podria haver-hi vida en aquests remots i estranys mons?
Els astrònoms d’avui encara treballen sobre aquesta qüestió.
Tots els primers telescopis eren refractors, utilitzaven
lents que captaven i mostraven alhora la llum de les estrelles.
Aviat, els miralls van reemplaçar les lents.
Niccolò Zucchi va estar el primer que va construir aquest telescopi reflector
Isaac Newton el va afinar encara més.
A finals del segle XVII, els miralls més grans del món
els construïa William Herschel, un organista posat a astrònom
que treballava amb la seva germana Caroline.
Els Herschel, a casa seva, a Bath, Anglaterra, emmotllaven
metall fos i quan es refredava
eren capaços de polir-ne la superfície tan bé que podia reflectir la llum estel·lar.
Al llarg de la seva vida, Herschel construí més de 400 telescopis.
El més gran era de tals característiques que li calien quatre servents per
menar les cordes, rodes i politges necessàries
per seguir el desplaçament de les estrelles al firmament,
, moviment, evidentment degut a la rotació de la Terra.
Herschel va ser un explorador i cartògraf que escorcollava el cel
i catalogava centenars de noves nebuloses i estrelles binàries visuals.
Ell també va descobrir que la Via Làctia deu ser com un disc pla.
I fins i tot va mesurar el moviment del Sistema Solar en aquest disc
mitjançant els moviments relatius de les estrelles i els planetes.
I encara més, el 13 de març de 1781, va descobrir un planeta nou: Urà.
Tot això s’esdevenia 200 anys abans que la sonda espacial Voyager 2 de la NASA
oferís la seva visió més acostada d’aquell astre.
Al centre d’Irlanda, al camp fèrtil i esponerós, William Parsons,
tercer comte de Rosse, va fer el telescopi més gran del segle XIX.
Amb un enorme mirall metàl·lic d’1,8 metres de diàmetre, aquest telescopi gegant
fou batejat com "El Leviatan de Parsonstown".
En les nits clares, pocs freqüents allà , o sense lluna, el comte seia a l’ocular
i navegava en un viatge a través de l’Univers.
Arribava a la nebulosa d’Orió –que ara sabem que és un bressol d’estrelles.
O a la misteriosa nebulosa del Cranc, el romanent d’una supernova.
I la galàxia del Remolí
Lord Rosse va estar el primer que es va adonar de la seva majestuosa espiral.
Una galàxia com la nostra, amb núvols capriciosos de pols fosca i de gas brillant
miliards d’estrelles soles, i qui ho sap?
Potser fins i tot planetes com la Terra.
El telescopi ha esdevingut el nostre vaixell d’exploració de l’Univers!
2. Com més gran, millor
A la nit, els teus ulls s’adapten a la foscor.
Les pupil·les s’engrandeixen perquè t’entri més llum als ulls.
Així, hi pots veure objectes enfosquits i estrelles tènues.
Ara, imagina que les teves pupil·les tinguessin un metre de diàmetre.
Potser semblaries molt estrany, però tindries una visió molt poc corrent!
El telescopi fa això per tu.
Un telescopi és com un embut.
Els miralls o les lents principals recullen la llum de les estrelles i la duen als teus ulls.
Com més grans són les lents o els miralls del telescopi, et permeten veure objectes més i més tènues.
Les dimensions, en aquest cas, ho són tot.
I un telescopi, com de gran pot arribar a ser?
Doncs, a hores d’ara, no massa gran si es tracta d’un refractor.
La llum de les estrelles ha de passar per la lent principal.
Només podries subjectar-lo per les vores.
Si fessis les lents massa grans, esdevindria massa pesant, llavors es deformaria pel seu propi pes.
Veuríem una imatge distorsionada.
El telescopi refractor més gran de la història fou muntat en 1897, a l’observatori Yerkes, als afores de Chicago.
La seva lent principal a penes feia una mica més d’un metre de diàmetre.
Per increïble que sembli, el tub feia 18 metres de llargada.
Els constructors de telescopis refractors, en acabar el telescopi de Yerkes, havien assolit gairebé els seus límits.
En vols, de telescopis més grans?
Pensem en els miralls.
En un telescopi reflector, la llum de les estrelles es reflecteix en un mirall, en comptes de travessar una lent.
Podries fer el mirall molt més prim que una lent i agafar-lo per darrere.
És a dir: pots construir miralls moltíssim més grans que les lents.
Els grans miralls foren assajats al sud de Califòrnia fa cent anys.
Llavors, el Mont Wilson era un cim remot perdut a les asprives Muntanyes de Sant Gabriel.
Allà el cel era net i les nits, fosques.
George Ellery Hale va construir-hi primer un telescopi d’1,5 metres.
Era més petit que el Leviatan de Lord Rosse, que ja no s’utilitzava però era de molta més qualitat.
I estava molt millor ubicat, tot s’ha de dir.
Hale va demanar finançament per un telescopi de 2,5 metres a l’empresari local John Hooker.
Tones de vidre i d’acer reblat foren encimbellades a Mont Wilson.
El telescopi Hooker es va enllestir l’any 1917.
Va ser el telescopi més gran del món durant 30 anys.
Una bona peça d’artilleria còsmica, preparada per atacar l’Univers.
I el va atacar, i tant que el va atacar!
A més de la increïble mesura del nou telescopi s’hi afegien
transformacions en la manera d’observar-hi la imatge.
Els astrònoms, amb tot, no trigarien a abandonar l’ocular del nou gegant.
En canvi, recollien la seva llum hores i hores en plaques fotogràfiques.
Abans, ningú no s’havia endinsat tan a l’interior del cosmos.
Allò que semblaven nebuloses en espiral van resultar aplecs curulls d’estrelles individuals.
Potser contenien sistemes estel·lars com la nostra Via Làctia?
Edwin Hubble, a la nebulosa d'Andròmeda, va descobrir un tipus molt especial d'estrella
que canvia la seva brillantor amb la precisió d'un rellotge.
Hubble fou capaç de calcular la distància a Andròmeda mitjançant les seves observacions:
si fa o no fa, dos milions d'anys llum.
Les nebuloses espirals, com ara Andròmeda, eren clarament galàxies individuals amb tots els ets i els uts.
Això no va ser pas l'únic que podríem dir-ne increïble.
Es va comprovar que moltes d'aquestes galàxies es mouen tot allunyant-se de la Via Làctia.
Al Mont Wilson, Hubble va descobrir que les galàxies més properes s’allunyen a velocitats baixes.
Les galàxies més llunyanes, per contra es desplacen a velocitats molt més grans.
Què en podríem concloure?
Que l'Univers s'està expandint.
El telescopi Hooker ha fornit els científics de la més gran descoberta astronòmica del segle XX.
Gràcies al telescopi, hem pogut dibuixar les fites de la història de l'Univers.
L'Univers va nàixer farà un poc menys de 14 miliards d'anys,
com a resultat d'una tremenda explosió del temps i de l'espai, de la matèria i l'energia; allò que anomenem
el Big Bang, el Gran Esclat.
Onades petitíssimes fluctuacions quàntiques van expandir-se conformant densos conglomerats en el brou primigeni.
D’aquí es van condensar les galàxies.
En una meravellosa diversitat de mides i formes.
La fusió nuclear, al nucli de les estrelles va engendrar àtoms nous.
Carboni, oxigen, ferro, or.
Les explosions de les supernoves, amb un sol esbufec van escampar aquests elements per l'espai.
La matèria primera per a la formació de noves estrelles.
La matèria primera dels planetes, també!
Un dia, qui sap on? qui sap com? molècules orgàniques van esdevenir organismes vius.
La vida és un miracle en un univers en contínua evolució.
Som pols d'estrelles.
Una visió esborronadora i una història majestuosa.
Que ens ha estat duta per les observacions amb el telescopi.
Imagina-t’ho: sense telescopis potser, a hores d'ara, només coneixeríem sis planetes
una Lluna i uns pocs milers d'estrelles.
L'Astronomia encara seria a les beceroles.
Com tresors soterrats, l’avantguarda de l’Univers ens ha estat fent agosarats senyals
de temps remotíssims.
Prínceps i poderosos, governants o industrials, de la mateixa manera que els científics
han mossegat l’esquer ofert pels mars còsmics ignots, i sense cartes de navegació; amb l’afaiçonament
d’aquests instruments, la esfera de l’exploració s’ha eixamplat amb molta rapidesa.
George Ellery Hale tenia un somni suprem:
construir un telescopi dues vegades més gran que el que ja detentava el rècord de grandesa.
Heus-ne aquí la gran senyora de l’astronomia del segle XX.
El telescopi Hale, de cinc metres de diàmetre, al Mont Palomar.
Més de cinc tones de pes en moviment, tan acuradament equilibrat
que es mou amb la gràcia i la delicadesa d’una ballarina.
El seu mirall de 40 tones ens ha mostrat estrelles d’una feblesa menor a 40 milions de vegades del que li és permès de percebre al nostre ull.
Acabat en 1948, el telescopi Hale ens ha lliurat insuperables vistes de planetes,
de cúmuls estel·lars, nebuloses i galàxies.
Júpiter, el gegant, i totes les seves llunes.
La impressionant nebulosa de la Flama.
Imperceptibles filets de gas a la nebulosa d’Orió.
Però, ho podríem fer més gran encara?
Si més no, els astrònoms soviètics ho van intentar a finals dels anys '70.
A les muntanyes més altes del Caucas, van construir el Bolshoi Teleskop Azimutalnyi
amb un mirall principal d’un diàmetre de sis metres.
Tanmateix, la veritat és que no mai es va complir el que d'aquest telescopi s'esperava.
Clar i ras: era massa gran, massa car, massa difícil.
Què havien de fer els astrònoms en arribar a aquest punt?
El somni de fer telescopis més grans s’havia de deixar perdre?
Era la fi prematura de la història del telescopi?
Doncs no!
Avui tenim telescopis de 10 metres operatius
I se’n projecten de més grans encara.
Quina ha estat la solució?
Les noves tecnologies.
3. La tecnologia al rescat
Així com els cotxes d’avui no s’hi assemblen gaire a un Seat 600, també
els telescopis contemporanis són radicalment distints dels seus predecessors d’abans
com el telescopi Hale de 5 metres.
D’entrada, les seves muntures són molt més petites.
El model de les velles muntures era equatorial on un dels eixos
es muntava sempre en paral·lel a l’eix de rotació de la Terra.
Per a seguir l’aparent moviment del cel, al telescopi només li cal
rotar sobre el seu eixa la mateixa velocitat que ho fa la Terra.
Senzill, però ens hi cal molt, molt d’espai.
Les muntures altazimutals d’avui són molt més compactes.
Amb una d’aquestes muntures, el telescopi pot apuntar com si fos un canó.
L’astrònom tria l’orientació, l’altitud i amb això en té prou.
El problema és mantenir-se al compàs del moviment celest.
El telescopi ha de rotar sobre els dos eixos, a velocitats diferents.
Això només ha estat factible fer-ho quan els telescopis han pogut ser controlats per ordinadors.
A més a més, una muntura petita és més barata de construir
i es pot encabir en una cúpula més petita. Això redueix els costos
i també permet millorar la qualitat de la imatge.
Veiem, per exemple, els telescopis bessons Keck a Hawaii.
Tot i tenir miralls de 10 metres i ser dues vegades més grans
que el del telescopi Hale, estant muntats en cúpules més petites
que la de Mont Palomar.
Els miralls dels telescopis també han evolucionat.
Abans eren gruixuts i pesants.
A hores d'ara són prims i lleugers.
Les làmines dels miralls, que poden ser de molts metres d’amplada es fonen en gegantins forns rotatoris.
I amb tot, fan menys de 20 centímetres de gruix.
Una complicada estructura de suport protegeix el mirall fi
de trencar-se a causa del seu propi pes.
Pistons i manejadors controlats per ordinador ajuden a mantenir la forma
exacta que precisen els miralls.
Aquest sistema s'anomena òptica activa.
La idea és compensar i corregir qualsevol deformació del mirall principal
bé sigui causada per la gravetat, el vent, o els canvis de temperatura.
Ara, un mirall fi també pesa molt menys.
Això vol dir que l'estructura que el suporta incloent-hi la muntura
pot ser més perfecta, lleugera.
I més barata!
Heus ací el New Technology Telescopi, de 3,6 metres,
construït per astrònoms europeus a finals dels anys '80.
Va servir de laboratori de proves per a moltes de les noves tecnologies
aplicades a la construcció de telescopis.
Tot i que la seva cúpula no té res a veure amb les dels telescopis tradicionals,
El New Technology Telescopi va assolir un gran èxit.
Era l'hora de travessar el rècord dels sis metres.
L'observatori de Mauna Kea és al punt més alt del Pacífic
a 4.200 metres sobre el nivell del mar.
Els turistes gaudeixen del Sol i fan surf a les platges de Hawaii.
Molt per sobre d’ells, els astrònoms se les han de veure amb temperatures glaçadores
i lluitar contra el mal de les altures en la seva recerca in per desentranyar els misteris que amaga l’Univers.
Els telescopis Keck estan entre els més grans del món.
Els seus miralls tenen més de 10 metres d’una banda a l’altra, i el gruix del pa d’àngel.
Enrajolats, com una cambra de bany, els formen 36 segments hexagonals.
cadascun és controlat amb una precisió nanomètrica.
Són veritables gegants, consagrats a l'observació del cel.
Les catedrals de la ciència.
Capvespre a Mauna Kea.
Els telescopis Keck comencen la collita de fotons que cerquen als racons més llunyans del cosmos.
Els seus miralls bessons s’acoblen per esdevenir d’una àrea útil que supera
la de tots els telescopis anteriors.
Què descobriran aquesta nit?
Una parella de galàxies en col·lisió, a una llunyania de miliards d’anys llum?
Una estrella moribunda, amb la ranera de l’última alenada que fa en una nebulosa planetària?
O, potser, un planeta fora del sistema solar que podria albergar alguna forma de vida diferent?
A Cerro Paranal, al desert d'Atacama, a Xile, - l’indret més sec de tota la Terra-
hi trobem l’enginy astronòmic més gran mai construït:
es tracta de l’European Very Large Telescopi (VLT).
El VLT és, en realitat, quatre telescopis en un.
Cadascun d’aquests té un mirall de 8,2 metres.
Antu.
Kueyen.
Melipal.
Yepun.
Són els noms maputxes per designar el Sol, la Lluna, la Creu del Sud i Venus.
Aquests miralls gegantins els hi van fondre a Alemanya, els hi van polir a França, i enviats a Xile,
llavors van ser molt lentament transportats pel desert.
D’horabaixa, aquest telescopi obre la cúpula que el cobreix.
La llum de les estrelles és una pluja que aviva els miralls del VLT.
Llavors hi fem noves descobertes.
Un làser travessa el firmament nocturn
i projecta una estrella artificial en l’atmosfera
a 90 kilòmetres per sobre nostre.
Els sensors d’ona mesuren la distorsió de la imatge de l’estrella
deguda a les turbulències atmosfèriques.
Aleshores, computadores molt ràpides expliquen als miralls flexibles com han
de deformar-se per corregir-ne la distorsió.
De fet, es tracta de treure el titil·lar de les estrelles.
Això és el que anomenem l’òptica adaptativa i és un esplèndid truc de màgia
de l’astronomia dels nostre temps.
Sense aquest truc, el que veuríem de l’Univers ens estaria esborrallat per l’atmosfera.
Però amb ell, les nostres imatges són d’una claredat extrema.
L’altra part de la màgia que es fa amb l’òptica és allò que coneixem com la interferometria.
La idea bàsica és la de captar la llum des de dos telescopis separats i
acoblar totes dues imatges en un punt, alhora que podem mantenir-hi
els desplaçaments relatius de les seves respectives ones lumíniques.
Si ho fem de manera acurada, el resultat és que els dos telescopis
interactuen com si fossin part d’un únic, colossal mirall
tan gran com la distància que els separa.
En efecte, la interferometria proporciona ulls d’àguila al nostre telescopi.
La qual cosa permet a telescopis més petits que ens revelin detalls a una escala que,
d’una altra manera, només seria visible amb un telescopi molt més gran.
Els telescopis bessons de Keck, a Mauna Kea, habitualment interactuen
com un interferòmetre.
En el cas del VLT, els seus tots quatre telescopis treballen en equip.
I, a més a més, alguns telescopis auxiliars, més petits, poden també
afegir-se’n a la tasca comuna per a afinar més encara les imatges.
Podem trobar uns altres telescopis grans per tot arreu del món.
Subaru i Gemini Nord a Mauna Kea.
Gemini Sud i els telescopis Magellan a Xile.
El Gran Telescopi Binocular a Arizona.
Tots han estat construïts als millors indrets de què disposem.
Ben alts i amb molt poca humitat, ben clars i amb nits molt fosques.
Amb ulls grans com catedrals.
Tots equipats amb òptica adaptativa a fi de neutralitzar els
efectes de distorsió deguts a l’atmosfera.
De vegades poden assolir una resolució d’un gegant mític i virtual, d’un Behemoth, per exemple;
gràcies a la interferometria.
Vet aquí el que ens han mostrat.
Planetes.
Nebuloses.
Les dimensions actuals -i les esclafades geometries- d’algunes estrelles.
Un planeta en òrbita en torn a una estrella nana marró.
I estrelles gegants orbitant, al bel centre de la nostra Via Làctia, la galàxia que habitem,
menades per la força gravitatòria d’un forat negre supermassiu.
Hem recorregut un bon camí des de els dies de Galileu.
4. De la plata al silici
Fa 400 anys, quan Galileu Galilei va voler mostrar el
que veia amb el seu telescopi, havia de dibuixar-ho.
La cara de la Lluna com picadeta per la verola.
La dansa dels satèl·lits de Júpiter.
Les taques de la superfície del Sol.
O les estrelles d'Orion.
Aquells dibuixos els va publicar en un llibre petit
El «Sidereus Nuncius» o el «Missatger de les Estrelles».
Era l'única manera que tenia per a compartir els seus
descobriments.
Durant més de 200 anys, els astrònoms havien de ser també artistes.
Escorcollant amb els seus oculars, van fer dibuixos
ben acurats d'allò que veien.
L’inhòspit paisatge de la Lluna.
Una tempesta en l'atmosfera de Júpiter.
El vel subtil de gas d'una nebulosa llunyana.
Alguns cops van magnificar el que observaven.
Van creure que les línies fosques de la superfície de Mars eren canals
que suggerien l’existència de civilitzacions en la superfície del planeta vermell.
Els canals, ara ho sabem, eren una il·lusió òptica.
Els astrònoms realment necessitaven una manera objectiva de recollir
la llum que els arribava pels telescopis sense que la informació
fos tamisada pels seus cervells, primer, i pels llapis després.
La fotografia va venir al seu ajut.
El primer daguerreotip de la Lluna
el va fer, en 1840, Henry Draper.
La fotografia tenia menys de 15 anys, però els astrònoms
ja hi havien albirat les seves possibilitats revolucionàries.
Com funcionava la fotografia d'aleshores?
Bé. Una placa fotogràfica estava coberta d’una emulsió sensible que contenia
grans molt petits d’halur de plata.
Que, si s’exposaven a la llum, s’enfosquien.
Com a resultat s'hi obtenia una imatge en negatiu del cel
amb estrelles fosques sobre un fons blanc.
Però l'avantatge realment consistia a poder exposar una placa fotogràfica
durant moltes hores.
Quan mires el cel a la nit, un cop els teus ulls s'acostumen a la foscor,
no hi veus més i més estrelles
només perquè hi miris més lluny, ni més temps.
Però amb una placa fotogràfica pots fer-ho.
Hi pots recollir i afegir-hi la llum durant hores i més hores.
Doncs, com més llarga és l'exposició revela més i més estrelles.
I més encara.
I encara més.
I fins i tot algunes més!
Als anys '50, el telescopi Schmidt a l'Observatori de Palomar
fou emprat per fotografiar tot el cel de l'hemisferi nord.
Van ser més de 2.000 plaques fotogràfiques, cadascuna exposada gairebé una hora.
La troballa d’un tresor per a fer-ne més descobertes.
La fotografia ha transformat l'observació astronòmica en una autèntica ciència.
Objectiva, mesurable i reproduïble.
Però la plata és molt lenta.
Has de tenir-ne molta, de paciència.
La revolució digital ho va capgirar tot.
El silici va reemplaçar la plata.
Els grans van esdevenir píxels.
Fins i tot en les càmeres d'anar per casa, ja no emprem pel·lícula fotogràfica.
Ara, enregistrem les imatges en un xip fotosensible:
Un dispositiu acoblat per càrrega (Charge Coupled Device), les sigles CCD, per fer-ho més curt.
Els CCD professionals són d'allò més eficients.
I perquè siguin més sensibles encara, es refreden
molt per sota dels zero graus, amb nitrogen líquid.
Gairebé tots els fotons entrants són enregistrats.
Com a conseqüència, els temps d'exposició poden ser molt més curts.
Allò que l'Observatori de Palomar recollia en una hora
un CCD ho fa ara en pocs minuts.
I amb un telescopi molt més petit.
La revolució del silici tot just ha començat.
Els astrònoms han construït enormes càmeres CCD amb
centenars de milions de píxels.
I encara han arribat més coses.
El gran avantatge de les imatges digitals és que són això: digitals.
Estan pensades i preparades per a treballar amb ordinadors.
Els astrònoms empren programari especialitzat per processar les seves
observacions del cel.
Pujant o abaixant el contrast, se’ns mostren els detalls més imperceptibles
de les nebuloses o de les galàxies.
La codificació del color posa de manifest estructures
molt difícils de veure amb uns altres mètodes.
I amb tot i això, si es combinen imatges múltiples del mateix objecte
fotografiat amb diferents filtres, els astrònoms
desenvolupen espectaculars composicions que difuminen les fronteres
entre la ciència i l'art.
Tu també te'n pots beneficiar de l'astronomia digital.
Mai no havia estat tan fàcil obtenir-ne i gaudir-ne les impressionants
imatges del cosmos.
De les fotografies de l'Univers només hi som a la distància d'un clic!
Els telescopis robòtics, equipats amb detectors electrònics força sensibles
escorcollen els cels ara mateix.
El telescopi Sloan, a Nou Mèxic, ha fotografiat
i catalogat més d'un centenar de milions d'objectes estel·lars,
Ha mesurat les distàncies que ens separen d'un milió de galàxies, i ha descobert
centenars de milers de nous quàsars.
Però amb una sola, d’observació, no n’hi ha prou.
L'Univers és un lloc que canvia constantment.
Els cometes glaçats van i vénen, escampant les seues deixalles
al pas de les seues esteles.
Els asteroides passen rabent.
Planetes llunyans orbiten temporalment les seves estrelles mares
i ens bloquen l’arribada de llum d’aqueixes.
Les supernoves esclaten, mentre per tot arreu neixen noves estrelles.
Llampades de púlsars; ràfegues de raigs gamma produïdes per l’acreció de matèria sobre forats negres.
Els astrònoms, per enregistrar aquestes grandioses actuacions de la naturalesa,
voldrien escrutar la totalitat dels cels tots els anys.
O un cop al mes.
O dos cops per setmana.
Aquest és l’ambiciós objectiu del Telescopi Large Synoptic Survey.
Si esdevé operatiu a l’any 2015, la seva càmera de tres gigapíxels obrirà
una finestra, a l’estil d’una càmera web, sobre l’Univers.
Haurem superat els somnis més agosarats dels astrònoms amb aquest telescopi reflector
i fotografiarem ben bé la totalitat del cel cada tres nits.
5. Observant l’invisible
En escoltar la teva música preferida l’oïda és capaç de registrar
un ventall molt ample de freqüències, des de les més profundes remors dels
baixos fins a les més estridents vibracions dels aguts.
Ara, imagina que la teva oïda només és sensible a un espectre de freqüències
molt limitat.
Perdries gairebé el bo i millor de la música!
Aquesta és, aproximadament la situació en què es troben els astrònoms.
L’ull humà és sols sensible a un ventall molt estret
de freqüències lumíniques: la llum visible.
Doncs som completament cecs a tota la resta de formes de
radiació electromagnètica.
I tanmateix, hi ha molts astres en l’Univers que emeten
radiacions en aquestes altres bandes de l’espectre electromagnètic.
Per exemple, als anys ‘30 es va descobrir accidentalment
que hi ha ones de ràdio que ens arriben des de les profunditats de l’espai.
Algunes d’aquestes ones tenen la mateixa freqüència que la teva emissora
preferida, però són molt més febles i, per descomptat, no n’hi ha res
que puguis escoltar.
Per a «sintonitzar» la ràdio de l’Univers, ens cal alguna mena
de receptor: un radiotelescopi.
Ara com ara, tret de les longituds d’ona més grans, un radiotelescopi només és com un plat.
Quelcom molt semblant al mirall principal d’un telescopi òptic.
Però, com que les ones de ràdio són molt més llargues que les de la llum visible
la superfície del plat no té perquè ser tan perfectament llisa i polida
com la superfície d’un mirall.
Per això resulta molt més senzill construir un
gran radiotelescopi que no pas un gran telescopi òptic.
I també, amb les longituds de les ones de ràdio és molt més fàcil treballar-hi amb la interferometria.
O sigui, augmentar el nivell de detall que podem veure
quan combinem la llum de dos telescopis separats, com si
foren les dues parts d’un únic disc gegant.
El Very Large Array, de Nou Mèxic, per exemple, consisteix en
27 antenes separades, cadascuna de les quals té 25 metres de diàmetre.
Cada antena es pot fer moure i girar de manera aïllada, i
configurades en la màxima amplitud, l’antena virtual
generada fa un disc de 36 kilòmetres de diàmetre.
Llavors, ¿A què s’hi assembla l’Univers en la ràdio?
Bé, per a començar, el nostre Sol brilla amb molta claredat en les longituds d’ona de ràdio.
És el mateix que passa amb la nostra galàxia, la Via Làctia.
I això no ho és tot.
Els púlsars són cossos estel·lars molt densos que emeten ràdio ones
només en una banda molt estreta.
Els púlsars, a més a més, giren a velocitats de centenars
de revolucions per segon.
En efecte, un púlsar és com un far d’ones ràdio que giravolta.
El que veiem dels púlsars és una seqüència força regular i ràpida
de pulsacions ràdio molt curtes.
D’aquí el seu nom.
La radiofont coneguda com Cassiopeia A és
el romanent, les restes, d’una supernova que va explotar al segle XVII.
Centaurus A, Cignus A i Virgo A són galàxies gegants que
emeten immenses quantitats d’ones ràdio.
La emissió de cada galàxia està alimentada per un forat negre massiu que hi ha al seu centre.
Algunes d’aquestes radiogalàxies i els quàsars són emissors tan potents que
els seus senyals poden detectar-se des d’una distància de 10 miliards d’anys llum.
També hi ha la tènue remor de les ones relativament curtes,
que omple la totalitat de l’Univers.
És el que coneixem com el fons còsmic de microones,
es tracta de l’eco del Big Bang.
L’autèntica resplendor del roent néixer de l’Univers.
Totes i cadascuna de les parts de l’espectre tenen la seva pròpia història per explicar-nos.
Els astrònoms estudien, al mil·límetre i per sota dels mil·límetres, les longituds d’ona,
la formació de les galàxies en els orígens de l’Univers i en el naixement
de les estrelles i els planetes de la nostra Via Làctia.
Tanmateix, el vapor de l’atmosfera entrebanca molta d’aquesta radiació.
Per estudiar-la, ens cal anar a llocs alts i eixuts.
Al Pla de Chajnantor, per exemple.
A cinc kilòmetres sobre el nivell del mar, aquest altiplà surrealista
del nord de Xile és el lloc on s’hi està construint ALMA:
l’Atacama Large Millimeter Array.
Quan s’acabi en 2014, l’ALMA serà l’observatori astronòmic
més gran que s’hagi construït mai.
64 antenes, amb un pes cadascuna de 100 tones, treballaran aplegades.
Camions gegants les escamparan per una extensió més gran que la ciutat de Londres a fi
d’augmentar el detall de la imatge, o les ajuntaran
perquè ofereixin una visió molt més vasta.
Cada moviment serà d’una precisió mil·limètrica.
Molts objectes de l’Univers també brillen en infrarojos.
La radiació infraroja, descoberta per William Herschel, sovint també l’anomenem
«la radiació calenta» atès que l’emeten tots els objectes amb més o menys escalfor,
incloent les persones.
La radiació infraroja hi és a la nostra vida amb més presència de la que ens pensem.
Atès que a la Terra, aquesta mena de radiació s’empra en les
ulleres de visió nocturna i en les càmeres.
Però, els astrònoms, per detectar la tènue lluentor infraroja dels astres llunyans,
necessiten detectors força sensibles, refredats a uns pocs graus
per sobre del zero absolut, a fi de poder suprimir la seva pròpia radiació calorífica.
Avui, molts dels grans telescopis òptics també estan equipats amb càmeres infraroges,
que ens permeten veure perfectament a través dels núvols de pols còsmica, tot revelant-nos
l’interior de les estrelles acabades de nàixer, quelcom que no podríem veure amb els telescopis òptics.
Per exemple, fem una ullada a questa imatge del famós bressol d’estrelles d’Orió.
I ara observem quina diferència en veure’l amb els ulls
d’una càmera d’infrarojos!
L’observació a l’infraroig resulta també de gran ajut per estudiar
les galàxies més allunyades.
Les estrelles acabades de néixer en una jove galàxia resplendeixen amb molta claredat en el ultraviolat.
Però aquesta llum ultraviolada ha de viatjar durant miliards d’anys per tot
l’Univers en expansió.
I aquesta expansió «estira» de les ones lluminoses de tal manera que quan ens arriben
s’ha desplaçat a la zona de l’infraroig proper.
Aquest instrument tan estilitzat és el telescopi MAGIC, a l’illa de La Palma.
Escorcolla l’Univers a la recerca de raigs gamma còsmics
la forma de radiació més energètica de la naturalesa.
Som afortunats, perquè els raigs gamma són mortals, però ens els bloca
l’atmosfera de la Terra.
No obstant això, deixen prou empremtes perquè els astrònoms puguin estudiar-los.
Després de xocar contra l’atmosfera, els raigs gamma generen cascades.
de partícules energètiques.
Que, per la seva banda, generen una feble lluïssor que MAGIC pot copsar-ne.
Aquí tenim l’observatori Pierre Auger, a l’Argentina.
No sembla que sigui un telescopi.
El Pierre Auger són 1.600 detectors, escampats sobre una extensió de 3.000
kilòmetres quadrats.
Aquests capten les partícules que plouen dels raigs còsmics de remotes supernoves
i de forats negres.
I què hi ha dels detectors de neutrins, construïts en profundes mines o sota
la superfície oceànica, o al gel del l’Antàrtica?
¿Podríem anomenar-los telescopis?
Per què no??
Fet i fet, tots observen l’Univers, fins i tot si no prenen dades de
l’espectre electromagnètic.
Els neutrins són partícules molt esquerpes que es produeixen en el Sol
i en les explosions de les supernoves.
També es van produir fins i tot en el mateix Big Bang.
Els neutrins, a diferència d’unes altres partícules elementals poden travessar la matèria
convencional, viatjar quasi a la velocitat de la llum i no tenen càrrega elèctrica.
Encara que són difícils d’estudiar, hi són per tot arreu.
Cada segon, més de 50 bilions de neutrins electrònics solars
passen a través del teu cos.
Per últim, els astrònoms i els físics treballen plegats per construir detectors
d’ones gravitatòries.
Aquests «telescopis» no observen radiacions ni tampoc capturen partícules.
En comptes d’això, mesuren petites ondulacions a l’estructura intima de l’espai-temps
un concepte predit en la teoria de la relativitat d’Albert Einstein.
Els astrònoms, amb una formidable diversitat d’eines ens han obert completament
l’espectre de la radiació electromagnètica, i encara han gosat anar més lluny.
Perquè algunes observacions, clar i ras, no es poden fer des de la Terra.
Quina resposta ens donen?
Els telescopis espacials.
6. Més enllà de la Terra
El telescopi espacial Hubble.
És, sense dubte, el telescopi més famós de la història.
I té bones raons per a ser-ho.
Hubble ha revolucionat molts àmbits de l’astronomia.
Pels estàndards actuals, el mirall del Hubble és encara molt petit.
Només fa 2,4 metres de diàmetre.
Però esta localitzat, literalment, fora d’aquest món.
Molt alt. Per sobre dels efectes de distorsió de l’atmosfera, gaudeix d’una excepcional precisió
per a observar l’Univers.
A més a més, el Hubble pot veure la llum ultraviolada i la infraroja propera al visible.
Els telescopis terrestres no poden veure aquesta llum perquè
la bloca l’atmosfera.
Càmeres i espectrògrafs, alguns tan grans com cabines telefòniques,
analitzen i registren la llum de llunyanes ribes còsmiques.
Com els telescopis terrestres, de tant en en tant el Hubble s’actualitza.
Astronautes que fan passejades espacials hi van en missions de servei.
Hi canvien peces espatllades.
Els instruments més vells els canvien per uns altres de més moderns
amb tecnologia d’avantguarda.
Hubble ha esdevingut la punta de llança de l’observació astronòmica.
I ha capgirat la nostra comprensió del cosmos.
Hubble, amb la seva penetrant mirada, ha contemplat els canvis estacionals a Mart;
l’impacte d’un cometa a Júpiter;
el perfil transversal dels anells de Saturn...
Fins i tot la superfície del minúscul Plutó.
Ens ha revelat el cicle de la vida de les estrelles, des l’instant de la naixença, quan són estrelles nadons
en bressols de núvols curulls de gas, fins la darrera alenada:
com delicades nebuloses, a poc a poc ventades per l’espai per estrelles moribundes,
o les explosions titàniques d’una supernova que brillen més enllà de les seves galàxies.
Molt endins de la nebulosa d’Orió, Hubble també ha vist camps on broten nous
sistemes solars: discs de pols, a l’entorn d’estrelles nounades, que potser aviat
es condensaran en planetes.
El telescopi espacial ha estudiat milers d’estrelles individuals en cúmuls globulars
gegants, les famílies d’estrelles més velles de l’Univers.
I, per descomptat, galàxies.
Els astrònoms no mai les havien vistes tan detalladament.
Espirals majestuoses, franges de pols que absorbeixen la llum, col·lisions violentes.
Exposicions llarguíssimes en regions suposadament buides del cel han revelat
milers de galàxies molt tènues a miliards d’anys llum de distància.
Fotons que va ser emesos quan l’Univers encara era jove.
Una finestra al passat remot que ens permet veure nous aspectes
del tothora canviant cosmos.
El Hubble no és pas l’únic telescopi espacial.
Aquest és el telescopi espacial Spitzer, de la NASA, llançat a l’agost de 2003.
Podríem dir-ne que és l’equivalent del Hubble per als infrarojos.
Spitzer té un mirall de només 85 centímetres de diàmetre.
Però aquest telescopi s’amaga darrere d’un escut de calor que el protegeix
del Sol.
i els seus detectors estan encastats en un vas Dewar amb heli líquid.
Els detectors es refreden fins a uns pocs graus
per sobre del zero absolut.
La qual cosa els fa molt i molt sensibles.
Spitzer ha revelat un Univers tot ple de pols
Núvols foscos i opacs de pols que brillen a l’infraroig quan són escalfats
des del seu interior.
Ones de xoc produïdes per la col·lisió de galàxies escombren la pols en anells delators
i rastres de l’acció de les forces de marea, nous indrets per a la formació ubiqua d’estrelles.
La pols també és present a les seqüeles de la mort d’una estrella.
Spitzer ha descobert que les nebuloses planetàries i les despulles de les supernoves són plenes
de partícules de pols, el prerequisit dels maons dels quals es bastiran nous planetes.
A altres freqüències de l’infraroig, Spitzer també ha observat a través de núvols de pols,
i ha descobert estrelles amagades dins al nucli d’aquests núvols foscos.
Al remat, els espectrògrafs del telescopi espacial han estudiat
l’atmosfera de planetes gasosos, de fora del sistema solar. Gegants com Júpiter
que orbiten molt ràpid, entorn a la seva estrella mare, en cicles d’uns pocs dies.
¿I què en direm dels raigs X i dels raigs gamma?
Bé, els atura completament l’atmosfera terrestre.
Per això, els astrònoms serien del tot cecs, a aqueixes formes de radiació energètica,
sense l’ajut dels telescopis espacials.
Els telescopis espacials de raigs X i raig gamma revelen un Univers calent
violent i ple d’energia amb cúmuls galàctics, forats negres,
explosions de supernoves, i xocs de galàxies.
Realment, són molt complicats de construir.
La radiació d’alta energia travessa com si res els miralls convencionals.
Els raigs X només poden ser enfocats emprant capes de miralls niats d’or pur.
I els gamma cal estudiar-los amb sofisticades càmeres estenopeiques
o escintil·ladors apilats que capten els breus flaixos de llum normal
quan els colpeja un fotó de raigs gamma.
Als anys ‘90, la NASA va posar en òrbita l’observatori Compton de raigs gamma.
En aquell temps, fou el més gran i el més car dels satèl·lits
científics mai enlairats.
Un laboratori de física a ple rendiment en l’espai.
En 2008, el GLAST va reemplaçar el Compton:
el «Gamma Ray Large Area Space Telescope».
que ha d’estudiar qualsevol aspecte a alta energia, de l’Univers, de la matèria
fosca als púlsars.
Mentre, els astrònoms tenen dos telescopis de raigs X a l’espai.
El Chandra X-ray Observatory, de la NASA, i el XMM-Newton Observatory de l’ESA,
ambdós estudien els indrets més calents de l’Univers.
Així és com es veu el cel amb els raigs X.
Les parts esteses són núvols de gas, escalfat a milions de graus per
ones de xoc de les restes d’una supernova.
Les fonts puntuals de llum brillant són sistemes binaris de raigs X: estrelles de neutrons o
forats negres que engoleixen matèria de l’estrella companya.
I aquest gas calent que cau, emet raigs x.
Així, els telescopis de raigs X revelen forats negres més que gegants als
nuclis de galàxies llunyanes.
La matèria que gira en espirals s’escalfa tant com per a brillar amb raigs X
l’instant abans d’enfonsar-se en un forat negre i perdre’s de vista per sempre més.
El gas calent, però tènue, també omple l’espai entre les galàxies individuals
en un cúmul de galàxies.
De vegades, aquest gas intracumular s’agita i s’escalfa encara més;
per la col·lisió i fusió de cúmuls de galàxies.
Més fascinants encara són les explosions de raigs gamma, el fenomen més energètic
de l’Univers.
Aquestes són explosions terminals i catastròfiques d’estrelles molt massives que giren
a velocitats de vertigen.
En menys d’un segon, desprenen més energia de la que emet el Sol
en 10 miliards d’anys.
Hubble, Spitzer, Chandra, XMM-Newton i GLAST
són tots gegants força versàtils.
Tanmateix, alguns telescopis espacials són més petits i realitzen missions
molt més concretes.
El COROT, per exemple.
Aquest satèl·lit francès està consagrat a l’estudi de la sismologia estel·lar i dels
planetes extrasolars.
O el satèl·lit Swift, de la NASA, un observatori tant de raigs X com de raigs gamma,
dissenyat per desentranyar els misteris de les explosions de raigs gamma.
Aquí tenim el WMAP, el «Wilkinson Microwave Anisotropy Probe».
En només dos anys a l’espai, ja ha fet el mapa de la radiació còsmica
de fons amb un detall inimaginable fins ara.
WMAP ha lliurat als cosmòlegs la millor vista d’una de les fases
més primordials de l’Univers, un succés esdevingut fa més de 13 miliards d’anys.
L’obertura de la frontera espacial ha estat un dels fets més excitants
en la història dels telescopis.
Podem anar-hi més lluny encara?
7. Podem anar-hi més lluny encara??
A Arizona, ha estat construït el primer mirall pel
«Giant Magellan Telescope».
Aquest enorme instrument s’ubicarà a l’observatori
Las Campanas, a Xile.
Tindrà set miralls, cadascun de més de 8 metres de diàmetre,
disposats com els pètals d’una flor.
I treballant plegats, recolliran més de quatre cops
la quantitat de llum que un telescopi corrent pot copsar.
El «Californian Thirty Meter Telescope», operatiu en 2015
és una versió gegant del Keck.
Centenars de peces formaran un mirall enorme
tan alt com un edifici de sis pisos.
A Europa, ja és a punt la planificació del «European Extremely Large Telescope».
Tindrà 42 metres de diàmetre i
un espill tan gran com la superfície d’una piscina olímpica –dos cops la superfície del
«Californian Thirty Meter Telescope».
Aquests monstres del futur s’equiparan tots amb instruments d’alta sensibilitat
i òptiques adaptatives per a optimitzar l’observació a l’infraroig.
Ells ens mostraran la primera generació de galàxies i estrelles
que va existir en la història de l’Univers.
A més, podrien oferir-nos la primera imatge
d’un planeta d’un altre sistema solar.
Per als radioastrònoms, 42 metres són com un cacauet.
Ells acoblen molts instruments més petits per a configurar
un receptor molt més gran.
Als Països Baixos, es construeix el «Low Frequency Array»,
o LOFAR.
Amb fibra òptica connectaran 30.000 antenes a un superordinador central.
Aquest disseny innovador no té parts mòbils, però pot observar en
vuit direccions diferents alhora.
És probable que la tecnologia del LOFAR sigui emprada pel «Square
Kilometre Array», que és, a hores d’ara, la major aspiració
dels radioastrònoms.
El projecte internacional del «SKA» es construirà a Austràlia o a Sud-àfrica.
Antenes de plat ben grans i petits receptors formaran un equip per oferir-nos
vistes increïblement detallades de la banda de ràdio del cel.
Amb una àrea d’observació total d’un kilòmetre quadrat, el
nou enginy serà amb escreix l’instrument de ràdio més sensible
que mai s’ha construït.
Galàxies en evolució, potents quàsars, púlsars titil·lants
cap font d’emissió d’ones de ràdio s’escaparà dels ulls espietes
del «Square Kilometre Array».
Aquest instrument cercarà fins i tot possibles senyals de ràdio de
civilitzacions extraterrestres.
¿I què hi ha de l’espai??
Doncs, després de la cinquena i última missió de servei, el Hubble
estarà en servei actiu fins 2013, aproximadament.
El seu successor serà llançat aqueix any.
Mireu: el telescopi espacial «James Webb» un observatori d’infrarojos
batejat amb el nom d’un ex administrador de la NASA.
Un cop sigui a l’espai, el seu espill segmentat de 6,5 metres es desplegarà
igual que s’obre una flor, set vegades més sensible
que el Hubble.
Un gran para-sol protegirà l’òptica i els instruments que han de funcionar a baixíssimes temperatures.
A la seva ombra sempre, podran operar prop
dels quasi menys 233 graus Celsius.
El telescopi espacial «James Webb» no orbitarà sobre la Terra.
En comptes d’això, romandrà a 1,5 milions de kilòmetres del nostre
planeta, en una òrbita ampla al voltant del Sol.
Fa cinquanta anys, el telescopi Hale, a Mont Palomar,
va ser el més gran de la història.
Ara, un de més gran, volarà cap a les profunditats de l’espai.
Només podem somiar sobre les excitants descobertes que hi farà.
Hem de ser-hi a l’aguait!
Mentre, enginyers creatius treballen tothora en dissenys
per a nous telescopis.
Al Canadà, els científics han construït el que s’anomena «telescopi de mirall líquid».
En aquesta mena de telescopi, la llum de les estrelles no la reflecteix
un mirall sòlid, sinó la superfície corbada d’un contenidor
de mercuri líquid.
Amb aquest disseny, els telescopis de mercuri només poden apuntar cap amunt,
però tenen l’avantatge de ser relativament barats
i fàcils de construir.
Els radioastrònoms volen col·locar un dispositiu com el LOFAR, fet de petites
antenes a la superfície de la Lluna, tan lluny com puguin
de les fonts terrestres d’interferències.
Qui sap si fins i tot algun dia un gran telescopi òptic
es podria col·locar a la cara oculta de la Lluna.
Utilitzant telescopis espacials i discos ocultadors,
els astrònoms dedicats als raigs X esperen millorar força les prestacions en aquest camp
en el futur.
Podrien reeixir en detectar les vores
dels forats negres.
Un dia, els telescopis podrien donar resposta a una de les qüestions més demandades
per la humanitat: ¿estem sols a l’Univers?
Sabem que hi ha uns altres sistemes solars fora d’aquí.
Sospitem també que hi ha planetes com la Terra, potser
amb aigua en estat líquid.
Però,
¿Hi ha vida?
La localització d’aquestos planetes extrasolars és molt difícil.
Sovint s’amaguen dels astrònoms en la intensa llum que
desprenen les seves estrelles mare.
Si llancem interferòmetres a la fosca de l’espai podem
trobar-hi noves respostes.
A hores d’ara la NASA avalua un projecte anomenat
el Cercador de Planetes Terrestres.
I a Europa, els científics treballen en el projecte Darwin.
Sis telescopis espacials que orbitarien el Sol, en formació.
Utilitzant làsers es controlaran les distàncies d’un a l’altre amb una precisió nanomètrica.
Junts tindran una capacitat de resolució prou gran com per anul·lar
la llum de les estrelles que entrebanquen l’observació
de planetes com la Terra, que estan voltant altres estrelles.
Els futurs astrònoms hauran d’estudiar la llum reflectida per aquests planetes.
Això ens donarà les empremtes dactilars espectroscòpiques de l’atmosfera d’aquests planetes.
Qui sap si, en 15 anys, serem capaços de trobar-hi empremtes
d’oxigen, metà i ozó?.
Que són els indicadors de la presència de vida.
L’Univers és ple de sorpreses.
El cel no mai deixa d’impressionar-nos.
No ens hem d’estranyar que centenars de milers d’astrònoms aficionats
de tota la Terra surtin les nits clares per meravellar-se
amb el cosmos.
Els seus telescopis són molt millors que els que va emprar
Galileu.
Les seves fotografies digitals són millors que les imatges fotogràfiques preses
per professionals de només fa unes dècades.
La cursa astronòmica per entendre el cosmos, l’exploració
telescòpica de l’Univers, només té 400 anys.
Hi ha encara molt de terreny sense cartografiar allà enfora.
Hem fet molta via des que Galileu començà a fer mapes del cel
amb el seu telescopi fa quatre segles.
Avui encara observem l’Univers amb telescopis
i no només de la Terra estant, també des de l’espai infinit.
El que diferencia l’ésser humà és la nostra inexhaurible càrrega
de curiositat i també d’ingenuïtat.
Tot just acabem de respondre algunes de les preguntes més grans
mai formulades.
Hem identificat la presència d’uns 300 planetes al voltant d’altres estrelles
a la nostra Via Làctia i localitzat molècules orgàniques
a planetes que orbiten estrelles molt llunyanes.
Aquestes increïbles descobertes poden semblar el cim de la recerca humana,
però, indubtablement, el millor encara està per venir.
I vosaltres podeu ser d’aquesta mena d’aventurers!
Els ulls envers al cel i a meravellar-s’hi!.