Dovodeći naše čulo vida daleko izvan svijeta mašte naših predaka,
ovi čudesni instrumenti – teleskopi, otvaraju nam put prema dubljem
i savršenijem razumijevanju prirode. - Rene Dekart, 1637.
Ljudi su milenijumima gledali u očaravajuće noćno nebo
ne smatrajući zvijezde naše galaksije Mliječnog puta drugim suncima
ili da milijarde drugih galaksija čini ostatak svemira
kao i to da smo jedva sićušna tačka u
13.7 milijardi godina dugoj historiji svemira.
Promatrajući samo našim sopstvenim očima, nismo imali sredstava
za pronalaženje planetskih sistema oko drugih zvijezda, kao ni za utvrđivanje
da li postoji život u ostatku Svemira.
Danas smo na dobrom putu da razjasnimo mnoge
misterije Svemira, jer živimo u vrijeme koje bi se moglo smatrati
najznačajnijim kada je o astronomskim otkrićima riječ.
Ja sam Dr. J. i bit ću vaš vodič u upoznavanju sa teleskopom-
tim nevjerovatnim instrumentom za koji se dokazalo da je
poveznica čovječanstva sa Svemirom.
EYES ON THE SKIES - 400 godina teleskopskih otkrića
1. Novi pogledi na nebo
Prije četiri vijeka, 1609. godine, Jedan čovjek je izašao
u polja u blizini svoga doma.
Usmjerio je svoj ručno izrađeni teleskop prema Mjesecu, planetama i zvijezdama.
Zvao se Galileo Galilej.
Astronomija više nikada nije ostala ista.
Danas, 400 godina nakon što je Galileo usmjerio prvi teleskop prema nebu
astronomi koriste džinovska ogledala na udaljenim planinskim vrhovima za istraživanje neba.
Radio teleskopi prikupljaju slabašne zvukove i šapate iz Svemira.
Naučnici su čak lansirali teleskope u Svemir
visoko iznad štetnih utjecaja naše atmosfere.
I pogled je bio prekrasan!
Međutim, Galileo nije, de facto, izmislio teleskop.
Zasluge pripadaju Hansu Lipperheyu, Pomalo nepoznatom
nizozemsko-njemačkom izrađivaču naočala.
Međutim, Hans Lipperhey nikada nije koristio svoj teleskop za posmatranje zvijezda.
Umjesto toga, smatrao je da će njegov novi izum uglavnom koristiti
moreplovcima i vojnicima.
Lipperhey je porijeklom iz Middelburga, tada velikog trgovačkog grada
u mladoj Nizozemskoj republici.
1608. Lipperhey je ustanovio da kada posmatra udaljeni objekat
kroz konveksna i konkavna sočiva, taj isti objekat će biti uvećan, ukoliko se
dva sočiva nalaze na odgovarajućoj udaljenosti jedno od drugog.
Teleskop je rođen!
Septembra 1608. Lipperhey je predstavio svoj novi izum
nizozemskom princu Mauritsu.
Nije mogao izabrati bolji trenutak, iz razloga što se
u to vrijeme Nizozemska nalazila u..
osamdesetogodišnjem ratu sa Španijom.
Novi dalekozor mogao je uvećati objekte i na taj način otkriti
neprijateljske brodove i trupe koji su bili isuviše udaljeni da bi se vidjeli
golim okom.
Zaista, veoma koristan izum!
Ipak, nizozemska vlada nikada nije potvrdila Lipperheyu patent teleskopa.
Razlog je bio taj što su i ostali trgovci tražili priznavanje izuma
posebno Lipperheyev suparnik Sacharias Janssen.
Spor nikada nije riješen.
I do današnjeg dana, pravo porijeklo teleskopa ostaje prekriveno misterijom.
Italijanski astronom Galileo Galilej, Otac moderne fizike
čuo je za teleskop i odlučio je da izradi svoj vlastiti.
Deset mjeseci ranije, do ušiju mi je došla vijest da je izvjesni
Fleming izradio dalekozor pomoću kojega se vidljivi objekti
premda veoma udaljeni od očiju posmatrača, čine
kao da se nalaze u blizini.
Galileo je bio najveći naučnik svoga vremena.
Također je bio snažan pobornik novog pogleda na svijet zagovaranog
od strane poljskog astronoma Nikole Kopernika, koji je tvrdio
da se Zemlja okreće oko Sunca,a ne obrnuto.
Na temelju onoga što je čuo o nizozemskom teleskopu, Galileo je
napravio sopstvene instrumente.
Bili su mnogo kvalitetniji.
Konačno, ne štedeći ni rad ni novac, uspio sam
da izradim za sebe u toj mjeri savršen instrument da
objekti koje posmatramo pomoću njega, izgledaju skoro hiljadu puta veći
nego kada ih motrimo našim prirodnim vidom.
Bilo je vrijeme da svoj teleskop isproba i na nebu.
Došao sam do zaključka i uvjerenja da površina
Mjeseca nije ravna, jednolična i pravilno zaobljena
kao što je veliki broj filozofa vjerovao da jeste
već je neravna, gruba, i puna šupljina i uzvišenja
i nije drugačija od površine Zemlje.
Pejsaž kratera, planina i dolina.
Svijet baš poput našeg!
Nekoliko sedmica kasnije, januara 1610. Galileo je posmatrao Jupiter.
U blizini planete vidio je četiri tačkice svjetlosti koje su noćima mijenjale
svoj položaj na nebu, zajedno sa Jupiterom.
Bilo je to poput sporog, kosmičkog baleta satelita koji okružuju planetu.
Ove četiri tačkice svjetlosti kasnije će postati poznate kao
Galilejevi Jupiterovi mjeseci.
Šta je još otkrio Galileo?
Venerine faze!
Baš kao i Mjesec, Venera raste i iščezava od srpa
do pune faze i tako ponovo.
Čudni „dodaci“ na obje strane Saturna.
Tamne pjege na površini Sunca.
I naravno, zvijezde.
Hiljade, možda čak i milioni njih.
Svaka isuviše slabog sjaja da bi se vidjela golim okom.
Bilo je to kao da su čovječanstvu iznenada odvezane oči.
Čitav svemir bio je tu da se razotkrije.
Novosti o teleskopu munjevito su se širile Evropom.
U Pragu, na dvoru cara Rudolfa II, Johannes Kepler
unaprijedio je dizajn instrumenta.
U Antwerpenu, nizozemski kartograf Michael van Langren napravio je
prve vjerodostojne mape Mjeseca koje su pokazivale ono za šta je on vjerovao da su
kontinenti i oceani.
Johannes Hevelius, bogati poljski pivar, napravio je ogromne
teleskope u svojoj opservatoriji u Gdanjsku.
Ova opservatorija bila je toliko velika, da je prekrivala tri krova!
Ipak, najbolje instrumente tog vremena, izradio je
Christiaan Huygens u Nizozemskoj.
1655. Huygens je otkrio Titan, najveći Saturnov mjesec.
Nekoliko godina kasnije, njegova posmatranja otkrila su sistem Saturnovih prstenova
ono što Galileo niakda nije razumio.
I posljednje, ali ne i najmanje važno, Huygens je vidio tamne mrlje i svijetle
polarne kape na Marsu.
Da li ima života na ovom udaljenom, izvanzemaljskom svijetu?
pitanje je koje zaokuplja astronome i dan danas.
Najraniji teleskopi bili su refraktori, i koristili su
sočiva koja su prikupljala i fokusirala svjetlost zvijezda.
Kasnije su sočiva zamijenjena ogledalima.
Ovaj teleskop-reflektor, prvi je izradio Niccolò Zucchi
a kasnije ga je usavršio Isaac Newton.
U kasnom 18. stoljeću, najveća ogledala na svijetu
bila su djelo Williama Herschela, orguljaša koji je postao astronom
koji je radio sa svojom sestrom Karolinom.
U njihovoj kući u Bathu, u Engleskoj, Herschelovi su sipali usijani
rastopljeni metal u kalup, i kada bi se sve to ohladilo,
polirali su površinu da bi reflektirala zvjezdanu svjetlost.
Tokom svog života, Herschel je izradio više od 400 teleskopa.
Neki su bili toliko veliki da je bilo potrebno četvoro sluga
za upravljanje različitim konopcima i točkovima koji su bili
potrebni za praćenje kretanja zvijezda na noćnom nebu
koje je, naravno, izazvano Zemljinom rotacijom.
Herschel je postao nešto poput izviđača; Pretraživao je nebo
i bilježio na stotine novih maglina i dvojnih zvijezda.
Također je otkrio da bi Mliječni put morao biti plosnati disk.
Čak je izmjerio i kretanje Sunčevog sistema kroz taj disk
tako što je posmatrao relativno kretanje zvijezda i planeta.
A onda, 13.marta 1781. otkrio je novu planetu – Uran.
Trebalo je više od 200 godina da NASA-in svemirski brod Voyager 2
omogući astronomima prvi bliži pogled na ovaj udaljeni svijet.
U bogatom i plodnom krajoliku centralne Irske, William Parsons
treći grof od Rosse-a, napravio je najveći teleskop devetnaestog vijeka.
Sa svojim metalnim ogledalom koje je zapremalo prečnik od 1.8 metara, džinovski
teleskop, postao je poznat kao "Levijatan iz Parsonstowna".
Povremeno, u vedrim noćima bez mjeseca, grof je sjedao za okular
i jedrio putujući kroz Svemir.
Do magline u Orionu – danas poznate kao zvjezdano porodilište.
Dalje, do misteriozne magline Rakovica, ostatka eksplozije supernove.
I do magline Vrtlog?
Lord Rosse je prvi ustanovio njen veličanstveni spiralni oblik.
Galaksija poput naše, sa zamršenim oblacima tamne prašine i užarenog gasa
Milijarde zasebnih zvijezda, i ko zna -
možda čak i planete poput Zemlje.
Teleskop je postao naš brod za istraživanje Svemira.
2. Veće znači i bolje
Noću, vaše se oči adaptiraju na mrak.
Vaše zjenice se šire da propuste više svjetlosti u oči.
Kao rezultat, predmete vidimo tamnije, a zvijezde slabije.
Sada zamislite da su vaše zjenice široke jedan metar.
Izgledali biste prilično čudno, ali biste imali i nadprirodan vid!
To je ono što teleskopi čine za vas.
Teleskop je nešto poput solunara.
Njegovo glavno sočivo ili ogledalo sakuplja zvjezdanu svjetlost i sabire je u vaše oko.
Što je sočivo ili ogledalo teleskopa veće, to možemo vidjeti objekte slabijeg sjaja.
Veličina zaista znači sve.
No koliko velik teleskop je moguće napraviti?
Pa, ne baš toliko velik, ukoliko se radi o teleskopu refraktoru.
Zvjezdana svjetlost mora da prođe kroz glavno sočivo.
I tako ga možete pridržavati samo oko njegovih rubova.
No ukoliko je sočivo preveliko, postaje i isuviše teško, te se počinje deformirati pod sopstvenom težinom.
To znači da će i slika biti iskrivljena.
Najveći refraktor u istoriji napravljen je 1897.u Yerkes Opservatoriji blizu Chicaga.
Njegovo glavno sočivo bilo je tek nešto šire od jednog metra.
Ali je zato njegova cijev bila duga nevjerovatnih 18 metara.
Pojavom Yerkes teleskopa, izrađivači refraktorskih teleskopa dosegli su svoj limit.
Želite veće teleskope?
Zamislite ogledala.
Kod teleskopa reflektora, zvjezdana svjetlost se odbija od ogledala umjesto da prolazi kroz sočivo.
To znači da se ogledalo može napraviti mnogo tanje nego što je to slučaj sa sočivom, a može ga se i poduprijeti straga.
Kao rezultat, moguće je izraditi mnogo veća ogledala nego sočiva.
Velika ogledala pojavila su se u južnoj Kaliforniji prije jednog stoljeća.
Mount Wilson tada je predstavljalo usamljeni vrh u pustoši planina San Gabriel.
Nebo je bilo vedro, a noći tamne.
Upravo ovdje, George Ellery Hale prvi je izradio teleskop od 1.5 metar.
Manji od Lord Rosse-ovog Levijatana,povučenog iz upotrebe, bio je i mnogo kvalitetniji.
I na mnogo boljoj lokaciji, također.
Hale je naveo lokalnog poduzetnika Johna Hookera da investira u instrument od 2.5 metra.
Tone stakla i kovanog čelika dovučene su na uzvišenje Wilson.
Hookerov teleskop dovršen je 1917
i u narednih 30 godina, ostat će najveći teleskop na svijetu.
Veliki dio kosmičke artiljerije, spreman da napadne Svemir.
I zaista je i napao.
Zajedno sa nevjerovatnom veličinom novog teleskopa, došle su
i bitne promjene u načinu posmatranja slike.
Astronomi nisu više osmatrali kroz okular novog giganta.
Već su umjesto toga satima sakupljali svjetlost na fotografskim pločama.
Nikada ranije, niko nije posmatrao toliko daleko u Svemir.
Za spiralne magline, ispostavilo se da su građene od pojedinačnih zvijezda.
Da li bi one mogle biti zvjezdani sistemi poput našeg Mliječnog puta?
U Andromedinoj maglini, Edwin Hubble otkrio je poseban tip zvijezda
koje sa velikom preciznošću mijenjaju svoj sjaj.
Iz svog promatranja, Hubble je bio u mogućnosti odrediti udaljenost do Andromede:
skoro milion svjetlosnih godina.
Jasno je da su spiralne magline, kao što je i Andromeda, bile apsolutno zasebne galaksije.
Ali to nije bila jedina nevjerovatna stvar.
Za većinu ovih galaksija se ustanovilo da se udaljavaju od Mliječnog puta.
Na Mount Wilsonu, Hubble je ustanovio da se obližnje galaksije približavaju malim brzinama
dok se udaljene galaksije odmiču znatno većom brzinom.
Zaključak?
Svemir se širi.
Hookerov teleskop omogućio je naučnicima najveće astronomsko otkriće 20-og vijeka.
Zahvaljujući teleskopu, odredili smo i historiju Svemira.
Prije nešto manje od 14 milijardi godina, Svemir je rođen
velikom eksplozijom vremena i prostora, materije i energije, zvanom
Veliki prasak.
Sićušne kvantne fluktuacije narasle su u guste zakrpe primordijalne „supe“.
Iz njih su se kondenzirale galaksije.
Zapanjujući niz različitih veličina i oblika.
Nuklearna fuzija u jezgrima zvijezda proizvela je nove atome.
Ugljik, kisik, željezo, zlato.
Eksplozija Supernove rasula je ove teške elemente natrag u svemir.
Sirov materijal za formiranje novih zvijezda.
I planeta!
Nekada, negdje i nekako, jednostavne organske molekule razvile su se u žive organizme.
Život je jedno od čuda svemira koji se konstantno razvija.
Mi smo zvjezdana prašina.
To je velika vizija i priča
koja nam je omogućena posmatranjem teleskopom.
Zamislite: Bez teleskopa, znali bi smo samo za šest planeta
jedan mjesec, i nekoliko hiljada zvijezda.
Astronomija bi još uvijek bila u svom ranom djetinstvu.
Poput zakopanog blaga, prostranstva Svemira su prizvana
odvažno iz drevnih vremena.
Prinčevi i vladari, političari i industrijalci, jednako kao i naučnici
osjetili su privlačnost neistraženih svemirskih mora, i svojim obezbjeđivanjem
sredstava za instrumente, sfera istraživanja se ubrzano širila.
George Ellery Hale imao je jedan definitivni san:
da izradi teleskop duplo veći od onog koji je do tada držao rekord.
Upoznajte se sa veličanstvenom starom damom atronomije dvadesetog vijeka.
5-metarski Hale-ov teleskop na planini Palomar.
Preko pet stotina tona pokretne težine, a tako precizno uravnoteženo
da se kreće skladno poput balerine.
Njegovo ogledalo od 40 tona otkriva zvijezde 40 miliona puta slabijeg sjaja nego što je vidljivo golim okom.
Dovršen 1948. Hale-ov teleskop Pružio nam je nenadmašan pogled na planete
skupine zvijezda, magline i galaksije.
Džinovski Jupiter, sa svojim mnoštvom mjeseci.
Zapanjujuća Plamteća maglina.
Blijedi pramenovi plina u Orionovoj maglini.
No da li se moglo napraviti još veće?
Pa, sovjetski astronomi pokušali su krajem sedamdesetih godina prošlog vijeka.
Visoko u kavkaskim planinama, napravili su Veliki azimutni teleskop
sa glavnim ogledalom promjera 6 metara.
Ali nikada zapravo nije opravdao očekivanja.
Jednostavno, bio je prevelik, isuviše skup i težak.
Da li su tada izrađivači teleskopa morali odustati?
Da li su morali sahraniti svoje snove o još većim instrumentima?
Da li je historija teleskopa došla do svog preuranjenog kraja?
Naravno da ne.
Danas u upotrebi imamo 10-metarske teleskope.
A još veći i veći su u planu.
U čemu je bilo rješenje?
U novim tehnologijama.
3. Spas je u tehnologiji
Baš kao što i moderni automobili ne izgledaju više kao Ford model T, tako su i današnji
teleskopi znatno drugačiji od svojih klasičnih predhodnika
kao što je 5-metarski Hale-ov teleskop.
Kao jedna od razlika, njihova montaža mnogo je manja.
Starinska montaža bila je ekvatorijalna gdje je jedna od osovina
uvijek bila montirana paralelno sa zemljinom rotacionom osovinom.
Da bi se pratilo kretanje neba, telekopi su se jednostavno
morali rotirati oko ove ose istom brzinom kojom se i Zemlja rotira oko svoje ose.
Prilično lako, ali zahtijevalo je i veliki prostor.
Današnje azimutne montaže su mnogo kompaktnije.
Sa takvom montažom, teleskom je usmjeren poput topa.
Jednostavno izaberemo položaj i ugao i možemo krenuti sa posmatranjem.
Problem je upratiti svo nebesko kretanje.
Teleskop se različitim brzinama mora rotirati oko svojih osovina.
To je u suštini postalo moguće kada su teleskopi počeli biti kontrolirani kompjuterima.
Manju montažu jeftinije je i napraviti.
Štaviše, uklapa se i u manju kupolu Što još više smanjuje troškove
i poboljšava kvalitet slike.
Uzmimo za primjer dvostruki Keck Teleskop na Havajima.
Iako su njihova 10-metarska ogledala dva puta veća
od onih na Hale-ovom teleskopu, ona se ipak uklapaju u manje kupole
od onih na Mount Palomaru.
Teleskopska ogledala, također su se razvila.
Nekada su bila debela i teška.
Danas su ona tanka i lagana.
Ogledalske ćelije koje mogu biti široke nekoliko metara lijevaju se u džinovskim, rotirajućim pećima.
A debele su tek nešto manje od 20 centimetara.
Složena potporna struktura sprječava da se tanko ogledalo
slomi pod sopstvenom težinom.
Kompjuterski kontrolirani klipovi i aktivatori također pomažu u održavanju
savršenog oblika ogledala.
Ovaj sistem se naziva aktivna optika.
Zamisao je da se kompenziraju i korigiraju bilo kakve deformacije glavnog ogledala
izazvane gravitacijom, vjetrom, Ili temperaturnim promjenama.
Danas je i tanko ogledalo znatno lakše.
To znači da njegova kompletna potporna struktura, uključujući i montažu
može biti mnogo lakša i urednija.
I jeftinija!
Sada je ovdje 3.6-metarski teleskop nove tehnologije
kojeg su napravili evropski astronomi krajem osamdesetih godina prošlog vijeka.
Služio je kao test za mnoge nove tehnologije
u izradi teleskopa.
Čak ni njegova kupola nije imala ništa zajedničko sa tradicionalnim teleskopskim kupolama.
Teleskop nove tehnologije polučio je veliki uspjeh.
Bilo je vrijeme da se probije granica od 6 metara.
Mauna Kea Opservatorija nalazi se na najvišoj tačci Pacifika
4200 metara iznad nivoa mora.
Na plažama Havaja, turisti uživaju u suncu i valovima.
Ali visoko iznad njih, astronomi se suočavaju sa niskim temperaturama
i visinskom bolešću u njihovoj misiji otkrivanja tajni svemira.
Keck Teleskopi su među najvećima na svijetu.
Njihova ogledala su prečnika 10 metara i tanka popout pločice.
Popoločani kao pod kupatila, sastoje se od 36 šesterougaonih segmenata
a svaki od njih kontroliran je nanometarskom preciznošću.
To su istinski divovi, posvećeni posmatranju neba.
Katedrale nauke.
Noć pada na Mauna Kea.
Keck Teleskopi počinju sa prikupljanjem fotona iz najudaljenijih dijelova kosmosa.
Njihova dva ogledala se kombiniraju i po učinku su bolja
od svih ranijih teleskopa.
Šta će biti njihov večerašnji „ulov“?
Sudarajuće galaksije, milijardama svjetlosnih godina daleko?
Umiruća zvijezda koja izdiše u planetarnoj maglini?
Ili možda planeta izvan sunčevog sistema na kojoj bi moglo biti života?
U Cerro Paranalu u Čileanskoj Atacama pustinji – najsušnijem mjestu na Zemlji -
nalazimo daleko najveću astronomsku mašinu ikada sagrađenu:
Evropski veliki teleskop.
VLT zaista predstavlja četiri teleskopa u jednom.
Svaki od njih sadrži 8.2-metarsko ogledalo
Antu.
Kueyen.
Melipal.
Yepun.
Izvorna imena Mapuche indijanaca za Sunce, Mjesec, Južni Križ i Veneru.
Ogromna ogledala napravljena su u Njemačkoj, ispolirana u Francuskoj i dovezena u Čile
i onda lagano transportirana kroz pustinju.
Pri zalasku sunca, teleksopske kupole se otvaraju.
Zvjezdana svjetlost obrušava se na VLT ogledala.
Nova otkrića su tu.
Laser para po noćnom nebu.
Projektuje umjetnu zvijezdu u atmosferi
90 kilometara iznad naših glava.
Senzori valnog fronta mjere krivljenje slike zvijezde
izazvano atmosferskom turbulencijom.
Zatim, brzi kompjuteri nalažu savitljivom ogledalu na koji način da se
deformiše, da bi ispravilo krivljenje.
Krajnji efekat je netrepereća zvijezda.
To se zove adaptibilna optika i predstavlja veliki mađioničarski trik
današnje astronomije.
Bez njega, naš pogled na svemir bio bi pomućen atmosferom.
Ali uz pomoć njega, slika nam je kristalno čista.
Još jedan primjer optičke magije, poznat je kao interferometrija.
Zamisao je da se uzme svjetlost iz dva odvojena teleskopa
i spoji u određenoj tačci, očuvavši pri tome
relativne pomake između svjetlosnih valova.
Ukoliko je to odrađeno dovoljno precizno, kao rezultat će se dva teleskopa
ponašati kao da su dio jednog, ogromnog ogledala
velikog kao i udaljenost između njih.
U praksi, interferometrija daje teleskopu orlovski vid.
I pomaže manjim teleskopima da pokažu nivo detalja
koji bi na drugi način bio vidljiv samo uz pomoć mnogo većeg teleskopa.
Dva Keck Teleskopa na Mauna Kea redovno se udružuju
kao interferometar.
Što se tiče VLT-a, u tom slučaju sva 4 teleskopa mogu raditi zajedno.
Nadalje, nekoliko manjih pomoćnih teleskopa se također mogu
pridružiti u cilju još većeg izoštravanja našeg pogleda.
Drugi veliki teleskopi mogu se naći svuda širom planete.
Subaru i Gemini North na Manua Kei.
Teleskopi Gemini South i Magelan u Čileu.
Veliki binokularni teleskop u Arizoni.
Svi oni napravljeni su na najboljim dostupnim mjestima.
Visoko i suho, vedro i mračno.
Njihove oči velike su kao bazeni.
Svi su opremljeni adaptivnom optikom da bi se suprotstavili pomućivajućim
utjecajima atmosfere.
A nekada, oni mogu imati doslovno gigantsku rezoluciju
zahvaljujući interferometriji.
Evo šta su nam oni pokazali.
Planete.
Magline.
Stvarnu veličinu – i spljoštene oblike nekih zvijezda.
Hladnu planetu koja kruži oko smeđeg patuljka.
Divovske zvijezde koje se vitlaju oko jezgra naše galaksije Mliječnog puta
vođene gravitacijom ogromne crne rupe.
Došli smo prilično daleko još od Galileovih dana.
4. Od srebra do silicija
Prije 400 godina, kada bi Galileo Galilej želio drugima pokazati
ono što je vidio kroz svoj teleskop, morao je napraviti crteže.
Rošava površina Mjeseca.
Ples Jupiterovih satelita.
Sunčeve pjege.
Ili zvijezde u Orionu.
Uzeo je svoje crteže i objavio ih u maloj knjizi
Zvjezdani glasnik.
To je bio jedini način da podijeli svoja otkrića
sa drugima.
I u narednih više od dva stoljeća, astronomi su također morali da budu i umjetnici.
Motreći kroz svoje okulare, pravili su detaljne
crteže onoga što su vidjeli.
Potpuni mjesečev pejzaž.
Oluju u Jupiterovoj atmosferi.
Tanane zavjese plina u dalekoj maglini.
Ponekad su oni dodavali svoje interpretacije onome što su vidjeli.
Tamne linije na površini Marsa smatrane su kanalima
koji su sugerirali razuman oblik života na površini crvene planete.
Sada znamo da su ti kanali bili optička varka.
Ono što je astronomima zaista trebalo je objektivan način da snime..
svjetlost prikupljenu teleskopom, bez da informacija prvo mora proći
kroz njihov mozak i crtaću olovku.
Fotografija je pritekla u pomoć.
Prva dagerotipija Mjeseca.
Napravio ju je 1840. godine Henry Draper.
Fotografija je postojala tek petnaestak godina, ali su astronomi
već iskoristili njene revolucionarne mogućnosti.
Kako je funkcionirala fotografija?
Osjetljiva emulzija fotografske ploče sadržavala je
sitna zrnca srebrnog hlorida.
Izložimo li ih svjetlosti, oni potamne.
Dakle, rezultat je bio negativ neba
sa tamnim zvijezdama na svijetloj pozadini.
Ali pravi bonus bio je u tome što se fotografska ploča mogla
satima izlagati svjetlosti.
Kada gledamo u noćno nebo našim sopstvenim očima
onda kada se one adaptiraju na mrak, ne vidimo više i više zvijezda
što duže gledamo.
Ali sa fotografskom pločom moguće je upravo to.
Moguće je satima prikupljati i dodavati svjetlost.
Dakle, duža izloženost otkriva više i više zvijezda.
I više.
i još više.
I onda samo još neke.
Kasnih 50-ih godina, Schmidtov teleskop u Palomar Opservatoriji
korišten je za fotografisanje čitavog sjevernog neba.
Skoro 2000 fotografskih ploča, svaka od njih izložena skoro sat vremena.
Bogata riznica otkrića.
Fotografija je pretvorila posmatračku astronomiju u pravu nauku.
Objektivnu, mjerljivu i ponovljivu.
Ali srebro je bilo sporo.
Morali ste biti veoma strpljivi.
Digitalna revolucija je sve to promijenila.
Silicijum je zamijenio srebro.
Pikseli su zamijenili zrna.
Čak ni u komercijalnim kamerama, više se ne koristi fotografski film.
Umjesto toga, slike se snimaju na čipove osjetljive na svjetlost:
„uređaj sa vezanim nabojima“ ili kraće CCD.
Profesionalni CCD-i čipovi su izuzetno efikasni.
A da bi ih se učinilo još osjetljivijim, hladi ih se
. ..do ispod tačke smrzavanja, korištenjem tečnog dušika.
Gotovo svaki foton se registrira.
Kao rezultat, vrijeme prikaza je znatno kraće.
Ono što je Palomarski pregled neba postizao za jedan sat
CCD je u stanju učiniti za svega par minuta.
Korištenjem manjih teleskopa.
Silicijska revolucija daleko od toga da je gotova.
Astronomi su izradili ogromne CCD kamere
sa stotinama miliona piksela.
A još toga će doći.
Velika prednost digitalnih slika je ta što su one, kao takve
spremne za kompjutersku obradu.
Astronomi koriste specijalizirani softver za procesiranje svojih
promatranja neba.
Rastezanje, ili povećavanje kontrasta, otkriva i najsitnije detalje
magline ili galaksije.
Kodiranje boja povećava i ističe strukture
koje bi inače bilo veoma teško vidjeti.
Štaviše, kombiniranjem više slika istoga objekta, koje
su snimljene kroz filtere različitih boja, mogu se
dobiti spektakularne kompozicije koje nekada skrivaju granicu
između nauke i umjetnosti.
I vi možete imati koristi od digitalne astronomije.
Nikada nije bilo tako lako pronaći i uživati u
nevjerovatnim slikama svemira.
Slike svemira su uvijek samo klikom miša udaljene od vas!
Robotizirani teleskopi, opremljeni osjetljivim elektronskim detektorima
prate nebo i u ovom trenutku.
Sloanov teleskop u New Mexicu, fotografirao je
i arhivirao više od stotinu miliona nebeskih objekata
izmjerio udaljenost miliona galaksija, i otkrio
stotine hiljada novih kvazara.
Ali jedan pregled nije dovoljan.
Svemir se konstantno mijenja.
Ledene komete dolaze i odlaze, ostavljajući rasute ostatke
na svojim putanjama.
Asteroids prolaze.
Udaljene planete okreću se oko svojih zvijezda, privremeno
blokirajući dio zvjezdane svjetlosti.
Supernove eksplodiraju, dok se negdje rađaju i nove zvijezde.
Pulsari blješte, eksplodiraju bljeskovi gama zraka crne rupe privlaće materiju.
Da bi pratili ove velike igre prirode, astronomi
provode istraživanje cijelog neba, svake godine.
ili svakog mjeseca.
ili dva puta sedmično.
Ako ništa drugo, to je ambiciozni cilj Velikog sinoptičkog teleskopa.
Ukoliko se dovrši do 2015. godine, njegova kamera od 3 gigapiksela će otvoriti
prozor u svemir putem web kamere.
A ono što je važnije od ispunjenja snova astronoma, ovaj teleskop-reflektor
će svake treće noći fotografisati gotovo cijelo nebo.
5. Gledanje nevidljivog
Kada slušate vašu omiljenu muziku, vaše uši pokupe
veoma širok raspon frekvencija, od najdublje tutnjave basova
do najviših vibracija.
Zamislite da su vaše uši osjetljive samo na ograničen
raspon frekvencija.
Propustili biste većinu dobrih stvari!
Ali to je u biti situacija u kojoj se nalaze astronomi.
Naše oči osjetljive su samo na veoma ograničen raspon
svjetlosnih frekvencija: vidljivu svjetlost.
Potpuno smo slijepi za sve ostale oblike
elektromagnetskih zračenja.
Međutim, postoje mnogi objekti u svemiru koji emitiraju
radijaciju u drugim dijelovima elektromagnetskog spektra.
Na primjer, u tridesetim godinama prošloga stoljeća, igrom slučaja je otkriveno
da postoje radio valovi koji dolaze iz dubina svemira.
Neki od tih valova imaju istu frekvenciju kao i vaša omiljena
radio stanica, ali su slabiji i naravno, ne postoji ništa
što bi se moglo slušati.
Da bi se „podesili“ za radio svemir, potrebna vam je neka vrsta
prijemnika, a to je radio-teleskop.
Sada za sve osim najduljih talasnih dužina, radio teleskop je samo zdjela.
Nešto kao glavno ogledalo optičkog teleskopa.
Ali zbog toga što su radio valovi mnogo duži od vidljivih svjetlosnih zraka
površina tanjira ne mora biti ni blizu toliko ravna kao
površina ogledala.
Upravo je to razlog zašto je mnogo lakše napraviti
veliki radio-teleskop, nego napraviti veliki optički teleskop.
Također, na radio valnim dužinama, mnogo je lakše primijeniti interferometriju.
To jeste, povećati nivo detalja koje je moguće vidjeti
kombiniranjem svjetlosti iz dva odvojena teleskopa, kao da su oni
dio jedne, divovske zdjele.
Veoma veliki niz u New Mexicu, na primjer, sastoji se od
27 odvojenih antena, a svaka od njih ima prečnik od 25 metara.
Svaka od antena može se zasebno kretati, i u
svojoj najširoj konfiguraciji, virtuelna zdjela koju imitira
niz imat će 36 kilometara prečnika.
Kako izgleda svemir na radiju?
Pa, za početak, naše Sunce sija veoma sjajno na radio valnim dužinama.
Kao i centar naše galaksije, Mliječnog puta.
Ali ima još toga.
Pulsari su veoma gusta zvjezdana tijela i emitiraju radio valove
samo u veoma uskim snopovima.
Pored toga, oni rotiraju brzinom od nekoliko stotina
obrtaja u sekundi.
Praktično, pulsar izgleda kao rotirajući radio svetionik.
A ono što vidimo od njih je redovna i brza
sekvenca veoma kratkih radio impulsa.
Otuda i ime.
Radio izvor poznat kao Cassiopeia A je ustvari
ostatak supernove koja je eksplodirala u 17-om stoljeću.
Centaurus A, Cygnus A i Virgo A su gigantske galaksije
koje oslobađaju ogromnu količinu radio valova.
Svaku galaksiju pokreće velika crna jama u njenom centru.
Neke od ovih radio galaksija su kvazari i u toj su mjeri moćni
da im je moguće uhvatiti signal sa udaljenosti od 10 milijardi svjetlosnih godina.
A tu je i slabi, relativno kratkovalni radio šum
koji ispunajva cijeli svemir.
Ovo je poznato kao kosmičko mikrovalno pozadinsko zračenje
i predstavlja eho Velikog praska.
U velikoj mjeri odsjaj vrućeg početka svemira.
Svaki dio spektra ima i sopstvenu priču.
Na milimetarskim i submilimetarskim valnim dužinama, astronomi proučavaju
formiranje galaksija u ranom svemiru, kao i porijeklo
zvijezda i planeta u Mliječnom putu.
Ali većina ovog zračenja je blokirana vodenom parom u našoj atmosferi.
Da bi ga posmatrali, potrebno je ići tamo gdje je visoko i suho.
Na Llano de Chajnantor, na primjer.
Pet kilometara iznad nivoa mora, ovaj nadrealni plato
u sjevernom Čileu je mjesto gdje se gradi ALMA:
„Atacama Large Millimeter Array“.
Kada bude dovršen, 2014. ALMA će biti najveća astronomska
opservatorija ikada sagrađena.
64 antene, svaka od njih teška 100 tona, će raditi usklađeno.
Džinovski traktori će ih pomjerati na teritoriji velikoj kao London da bi
povećali oštrinu slike, ili ih približiti jednu drugoj da bi
omogućili širi pogled.
Svaki pokret biće milimetarski precizan.
Mnogi objekti u svemiru zrače u infracrvenom.
Otkrivena od strane William Herschella, infracrveno zračenje često se naziva i
"toplotno zračenje", zbog toga što je emitiraju relativno topli objekti
uključujući i ljude.
Možda ste upoznati sa infracrvenom radijacijom i više nego što mislite.
Zato što je na Zemlji, ovu vrstu radijacije koriste
naočale za noćno viđenje i kamere.
Ali da bi otkrili slabi infracrveni sjaj udaljenih objekata, astronomi
trebaju veoma osjetljive detektore,rashlađene do temperature od svega nekoliko stepeni
iznad apsolutne nule, u cilju suzbijanja njihove vlastite toplote.
Danas je većina velikih optičkih teleskopa također opremljena i infracrvenim kamerama.
One omogućavaju pogled kroz kosmički oblak prašine, i tako otkrivaju
unutra rođene zvijezde, što nije moguće vidjeti vizuelno.
Uzmimo za primjer optičku sliku poznatog zvjezdanog porodilišta u Orionu.
A pogledajte koliko je drugačija kada se posmatra
uz pomoć infracrvene kamere!
Mogućnost infracrvenog posmatranja od velike je pomoći i prilikom proučavanja
najudaljenijih galaksija.
Novorođene zvijezde u mladim galaksijama sijaju veoma sjajno u ultraljubičastom.
Ali to ultraljubičasto svjetlo zatim mora putovati milijardama godina po
svemiru koji se širi.
Širenje rasteće svjetlosne valove Tako kada su stigli do nas
oni su pomjereni cijelom dužinom u blisko infracrveno područje.
Ovaj sjajni instrument je MAGIC teleskop na La Palmi.
On na nebu traži gama zrake,
najenergetskiju formu radijacije u prirodi.
Naša je sreća da su smrtonosne gama zrake blokirane od strane
Zemljine atmosfere.
Ali za sobom ipak ostavljaju tragove koje astronomi proučavaju.
Nakon što dospiju u atmosferu, proizvode snopove
energetskih čestica.
Ove, uzvratno, prouzrokuju slabi sjaj koji MAGIC može vidjeti.
A ovo je Pierre Auger Observatory u Argentini.
Čak ni ne izgleda kao teleskop.
Pierre Auger se sastoji od 1600 detektora, koji se protežu na više od 3000
kvadratnih kilometara.
Oni hvataju ostatke čestica kosmičkih zraka sa udaljenih supernova
i crnih jama.
A šta je sa neutrino detektorima, napravljenim duboko u rudnicima ili ispod
površine okeana, ili u antarktičkom ledu.
Da li bi se oni mogli nazvati teleskopima?
Zašto da ne?
Ipak, oni promatraju svemir, Iako ne skuplaju podatke iz
elektromagnetskog spektra.
Neutrini su neuhvatljive čestice koje nastaju unutar Sunca
i eksplozijama supernovih.
Proizvedeni su čak i prilikom Velikog praska.
Za razliku od drugih elementarnih čestica, neutrini mogu prolaziti kroz običnu
materiju, putovati skoro brzinom svjetlosti, a nisu ni naelektrisani.
Unatoč tome što je možda teško izučavati ove čestice, ima ih veoma mnogo.
Svaki sekund, više od 50 triliona neutrina sa Sunca
prolazi kroz vas.
Konačno, astronomi i fizičari su sjedinili snage da naprave detektore
gravitacionih valova.
Ovi "teleskopi" ne posmatraju zračenja, niti hvataju čestice.
Umjesto toga, oni mjere sićušne valove upravo u strukturi vremena i prostora -
koncept predviđen Teorijom relativiteta Alberta Einsteina.
Nevjerovatnim mnoštvom instrumenata, astronomi su otvorili cijeli
spektar elektromagnetskih zračenja, usudivši se čak otići i dalje.
Ali neka posmatranja je jednostavno nemoguće obaviti sa Zemlje.
Rješenje je?
Svemirski teleskopi.
6. Izvan Zemlje
Hubble-ov svemirski teleskop.
Daleko je najpoznatiji teleskop u historiji.
Iz valjanih razloga.
Hubble je revolucionirao toliko polja u astronomiji.
U odnosu na moderne standarde, Hubbleovo ogledalo je ustvari prilično malo.
Mjeri svega 2.4 metra.
Ali njegova lokacija je doslovno izvanzemaljska.
Visoko iznad pomućujućih utjecaja atmosfere, pruža izuzetno
jasan pogled na svemir.
Štaviše, Hubble može vidjeti ultraljubičastu i blisku infracrvenu svjetlost.
Ova vrsta svjetlosti se jednostavno ne može vidjeti pomoću zemaljskih teleskopa
zbog toga što je blokirana atmosferom.
Kamere i spektrografi, neki veliki poput telefonske govornice
sijeku i registruju svjetlost iz udaljenih krajeva kosmosa.
Baš kao i svaki zemaljski teleskop, Hubble se s vremena na vrijeme unaprijeđuje.
Astronauti svemirskim šetnjama provode servisiranje.
Slomljeni dijelovi se obnavljaju.
Stari instrumenti se mijenaju novima, kao i
ostalim remek djelima tehnologije.
Hubble je postao glavni pogon Posmatračke astronomije.
I promijenio je naše razumijevanje kosmosa.
Sa svojim oštrim vidom, Hubble je posmatrao promjene godišnjih doba na Marsu
utjecaj kometa na Jupiter
pogled sa strane na Saturnove prstene
čak i površinu malenog Plutona.
Otkrio je ciklus života zvijezda, od njihovog rođenja i dječijih dana
u jaslicama prašinom nakrcanih oblaka plina, pa sve do njihovog konačnog nestanka:
kako se magline delikatnog izgleda,lagano šire u prostor oko umirućih zvijezda
ili eksplozijama džinovskih supernovih, koje koje gotovo dostignu sjaj svoje matične galaksije.
Duboko u Orionovoj maglini Hubble je čak vidio mjesto stvaranja novih
sunčevih sistema: prašnjave diskove oko novorođenih zvijezda, koji bi se uskoro mogli
kondenzirati u planete.
Svemirski teleskop, proučavao je hiljade pojedinačnih zvijezda u velikim kuglastim
skupovima, najstarijim porodicama zvijezda u svemiru.
Naravno i galaksije.
Nikada ranije astronomi nisu vidjeli toliko detalja.
Veličanstvene spirale, tamne trake prašine, siloviti sudari.
Veoma dugo posmatranje praznih predjela neba, otkrilo je čak i
hiljade galaksija slabog sjaja, milijardama svjetlosnih godina daleko.
Fotoni koji su emitirani kada je svemir još uvijek bio mlad.
Prozor u daleku prošlost, baca novu svjetlost
na kosmos koji se vječno širi.
Hubble nije jedini teleskop u Svemiru.
Ovo je NASA-in Svemnirski teleskop „Spitzer“, lansiran u augustu 2003.
Na neki način, on je Hubble-ov ekvivalent za infracrveno područje.
Spitzer ima samo 85 centimetara veliko ogledalo.
Ali teleskop je skriven iza oklopa protiv toplote koji
ga štiti od Sunca.
Njegovi detektori su uronjeni u posudu ispunjenu tečnim helijumom.
Detektori se ovdje hlade na samo nekoliko stepeni
iznad apsolutne nule.
To ih čini veoma osjetljivim.
Spitzer je otkrio i prašnjavi svemir.
Tamni, neprozirni oblaci prašine svjetlucaju infracrveno kada se
zagrijavaju iznutra.
Udarni valovi iz sudara galaksija guraju prašinu u prstenaste strukture
i plimski oblici, nova mjesta za sveprisutno formiranje zvijezda.
Prašina se nastavlja proizvoditi i nakon smrti zvijezde.
Spitzer je otkrio da su planetarne magline i ostaci supernovih ispunjeni
česticama prašine, preduvjetom za nastanak novih planeta.
Na drugim infracrvenim valnim dužinama, Spitzer može gledati i pravo kroz
oblake prašine, otkrivajući tako zvijezde koje se nalaze unutra, skrivene u njihovim tamnim središtima.
Konačno, spektrografi svemirskih teleskopa, proučavali su
atmosfere ekstrasolarnih planeta – plinovitih džinova poput Jupitera
koji obiđu svoje matične zvijezde za samo nekoliko dana.
A šta je sa X-zrakama i gama zrakama?
Njih u potpunosti blokira Zemljina atmosfera.
I tako, bez svemirskih teleskopa, astronomi bi bili potpuno slijepi
za ove energetske forme radijacije.
Svemirski teleskopi za X i gama zrake otkrivaju vreli
energetski i uzburkani svemir skupova galaksija, crnih jama
eksplozija supernovih, i sudara galaksija.
Međutim, veoma ih je teško napraviti.
Zračenje visokih energija prolazi direktno kroz standardno ogledalo.
X-zrake mogu se fokusirati samo uz pomoć ugrađenih ogledalskih školjki napravljenih od čistoga zlata.
A gama zrake se posmatraju pomoću usavršenih kamera obskura
ili spakovanih scintilatora koji oslobađaju kratke bljeskove vidljive svjetlosti
kada kada ih pogodi foton gama zraka.
Devedesetih godina prošlog vijeka, NASA je upravljala „Compton“ opservatorijom gama zraka.
U to vrijeme, to je bio najveći i najmasivniji naučni
satelit ikada lansiran.
Potpuno opremljena laboratorija fizike u svemiru.
2008. „Compton-a“ je naslijedio GLAST:
„Gamma Ray Large Area Space Telescope“.
On će proučavati sve u svemiru visokih energija od
tamne materije do pulsara.
U međuvremenu, astronomi imaju dva rentgenska teleskopa u svemiru.
NASA-inu „Chandra X-ray Observatory“ i ESA-inu XMM-Newton Observatory
obje proučavaju najvrelija mjesta u svemiru.
Ovako izgleda nebo gledano uz pomoć x-zraka.
Rašireni oblici su oblaci plina, zagrijani do miliona stepeni
udarnim valovima u ostacima supernovih.
Sjajni tačkasti izvori su rentgenske dvojne zvijezde : neutronske zvijezde ili
srne jame koje usisavaju materiju od zvijezde sa kojom su par.
Ovaj vrući, padajući plin emitira X-zrake.
Na isti način, entgenski teleskopi otkrivaju supermasivne crne jame u
jezgrima dalekih galaksija.
Materija koja koja spiralno pada ka jami zagrijava se dovoljno da sbvijetli u X-zracima
prije nego utone u crnu jamu i nestane iz vida.
Vreli, ali i razrjeđeni gas popunjava i prostor između pojedinih galaksija
u u skupu.
Ponekad, ovaj plin između skupova biva Izložen udarnim valovima i zagrijan još više
sudaranjem i spajanjem skupova galaksija.
Još uzbudljiviji su bljeskovi gama zraka, najenergetskijih
događaja u svemiru.
To su katastrofalne, konačne eksplozije ogromnih, brzo
rotirajućih zvijezda.
Za manje od jedan sekund, one oslobađaju više energije, nego Sunce
za 10 milijardi godina.
Hubble, Spitzer, Chandra, XMM-Newton i GLAST
su svi veoma pouzdani divovi.
Ali neki svemirski teleskopi su znatno manji i imaju znatno
određeniju misiju.
Uzmimo za primjer, COROT.
Ovaj francuski satelit posvećen je zvjezdanoj seizmologiji i proučavanju
vansolarnih planeta.
Ili NASA-in Swift satelit, kombinirana Oopservatorija rentgenskih i gama zraka
zamišljena da razjasni misteriju bljeskova gama zraka.
Tu je i WMAP, „Wilkinson Microwave Anisotropy Probe“.
Za samo nešto više od dvije godine u svemiru, već je napravio mapu kosmičkog
pozadinskog zračenja do, do tada nezamislivih detalja.
WMAP je pružio kosmolozima do sada najbolji pogled na jednu od najranijih
faza svemira, prije više od 13 milijardi godina.
Otvaranje granica svemira bio je jedan od najuzbudljivijih
događaja u historiji teleskopa.
Šta je slijedeće?
7. Šta je slijedeće?
U Arizoni, napravljeno je prvo ogledalo za
Veliki Magelanov Teleskop.
Ovaj ogromni instrument će biti napravljen za Las Campanas
Opservatoriju u Čileu.
Njegovih sedam ogledala, svako prečnika više od 8 metara
biće raspoređeno poput latica cvijeta.
Zajedno, ona će hvatati 4 puta veću količinu svjetlosti
nego što su današnji teleskopi u stanju.
Kalifornijski trideset metarski Teleskop, planiran za 2015
je poput gigantske verzije Keck-a.
Stotine zasebnih segmenata čine jedno ogromno ogledalo
visoko kao šestospratnica.
U Evropi, planovi su tu za Evropski Ekstremno Veliki Teleskop.
Sa 42 metra u promjeru, njegovo ogledalo biće veliko
kao olimpijski bazen - dva puta veće površine
tridesetmetarskog teleskopa.
Ovi budući divovi, optimalizirani za infracrveno posmatranje
će svi biti opremljeni osjetljivim instrumentima i adaptivnom optikom.
Oni bi trebali otkriti najraniju generaciju galaksija
i zvijezda u historiji svemira.
Štaviše, možda nam omoguće i prvu stvarnu sliku
planete u drugom solarnom sistemu.
Za radio astronome, 42 metra je sitnica.
Oni spajaju više manjih instrumenata da bi sastavili
znatno veći prijemnik.
U Nizozemskoj, Nisko frekventni niz, ili LOFAR
je u izgradnji.
Optička vlakna će spojiti 30 000 antena sa centralnim kompjuterom.
Novi dizajn ne sadrži pokretne dijelove, ali je u stanju posmatrati
simultano u osam različitih pravaca.
LOFAR tehnologija će vjerovatno Biti polazište za Niz od
kvadratnog kilometra, što je trenutno na vrhu liste želja
radio astronoma.
Međunarodni niz biće sagrađen u Australiji ili u Južnoj Africi.
Veliki tanjuri i mali prijemnici će se udružiti i obezbijediti
nevjerovatno detaljan pogled na radio nebo.
A sa ukupnom površinom kolektora od jednog kvadratnog kilometra
novi niz će biti daleko najosjetljiviji radio instrument
ikada napravljen.
Galaksije u evoluciji, moćni kvazari, trepćući pulsari
nema izvora radio talasa koji će biti siguran od špijunirajućih očiju
„Niza od kvadratnog kilometra“
Instrument će tražiti čak i moguće radio signale
izvanzemaljskih civilizacija.
A šta je sa svemirom?
Pa, nakon svog petog i finalnog servisiranja, Hubble-ov svemirski teleskop
će biti u aktivnoj upotrebi do 2013.godine.
U to vrijeme, biće pokrenut njegov nasljednik.
Upoznajte se sa „James Webb svemirskim teleskopom“, svemirskom infracrvenom
opservatorijom nazvanom po nekadašnjem NASA-inom administratoru.
Kada dospije u svemir, njegovo 6.5-metarsko ogledalo u segmentima će se otvoriti
poput rascvalog cvijeta – sedam puta osjetljivije
od Hubble-ovog.
Veliki suncobran održavat će optiku i instrumente
na niskoj temperaturi u konstantnoj sjeni, omogućujući im da djeluju
na ogromnih -233 C.
James Webb Svemirski Teleskop neće orbitirati oko Zemlje.
Umjesto toga, bit će parkiran 1.5 milion kilometara od naše
planete, u širokoj orbiti oko Sunca.
Prije pola vijeka, Hale Teleskop na Palomar planini
bio je najveći u istoriji.
Sada će još veći letjeti svemirskim dubinama.
Možemo samo nagađati o uzbudljivim otkrićima koja će nam omogućiti.
Budite u toku!
U međuvremenu, kreativni inžinjeri svo vrijeme su bili tu sa
revolucionarnim dizajnima novih teleskopa.
U Kanadi, naučnici su izradili tzv. "Teleskop sa tečnim ogledalkom“.
Kod ove vrste teleskopa, zvjezdani sjaj ne reflektira
čvrsto ogledalo, već zaobljena površina rotirajućeg
rezervoara tečne žive.
Zbog svog dizajna, živini teleskopi mogu posmatrati samo ravno u vis,
ali njihova prednost je u tome što su relativno jeftini
i jednostavni za napraviti.
Radio astronomi nastoje postaviti LOFAR-u slični niz malih
antena na površinu Mjeseca, što je moguće dalje od
zemaljskih izvora smetnji.
Ko zna, možda će se jednoga dana veliki optički teleskop
nalaziti na dalekim predjelima Mjeseca.
A koristeći svemirske teleskope i i diskove za zaklanjanje, rentgenski
astronomi, nadaju se da u budućnosti
drastično unaprijede svoj vid.
Možda uspiju čak i u oslikavanju
samih rubova crne rupe.
Jednoga dana, teleskopi možda odgovore na jedno od glavnih
pitanja koje zbunjuje čovječanstvo: Jesmo li sami u svemiru?
Znamo da postoje drugi sunčevi sistemi.
Sumnjamo čak i na postojanje planeta poput Zemlje, dakle sa
tečnom vodom.
Ali
da li postoji i život?
Lociranje vansolarnih planeta pokazalo se veoma teškim.
One su često skrivene od astronoma uslijed snažne
svjetlosti koju zrače njihove matične zvijezde.
Interferometri lansirani u svemirsku tamu
mogli bi ponuditi novi odgovor.
NASA trenutno razmatra projekat zvani
“Tragač za Zemlji sličnim planetama“.
A u Evropi, naučnici konstruišu „Darwin-ov Niz“.
Šest svemirskih teleskopa, raspoređenih da orbitiraju oko Sunca.
Laseri kontroliraju njihovu međusobnu udaljenost do najmanjeg nanometra.
Zajedno, oni imaju nevjerovatnu Moć razdvajanja, te neutraliziraju
svjetlost matičnih zvijezda, tako da naučnici zapravo mogu vidjeti
planete slične Zemlji oko drugih zvijezda.
Kao slijedeće astronomi moraju proučavati svjetlost koju reflektira planeta.
Ona nosi spektroskopski otisak planetine atmosfere.
Ko zna, možda za 15 godina otkrijemo tragove
kisika, metana i ozona.
Znaci života.
Svemir je pun iznenađenja.
Nebo nikada ne prestaje impresionirati.
Nije ni čudo što stotine hiljada astronoma amatera
širom planete, svake vedre večeri izlaze da
se dive svemiru.
Njihovi teleskopi su mnogo bolji od instrumenata
koje je koristio Galileo.
Njihove digitalne slike nadmašuju čak i fotografije
koje su načinili profesionalci prije samo nekoliko decenija.
Potraga astronoma za razumijevanjem svemira,kao i njihovo teleskopsko
istraživanje svemira, stari su svega 400 godina.
Još uvijek je mnogo neistražene teritorije.
Došli smo prilično daleko od vremena kada je Galileo, prije 4 stoljeća
počeo posmatrati nebo svojim teleskopom.
Danas još uvijek posmatramo svemir teleskopima
ne samo sa Zemlje, već i iz prostora van nje.
Sjeme čovječanstva leži u našim, čini se beskrajnim količinama
dosjetljivosti i znatiželje.
Tek smo počeli odgovarati na neka od najvećih
pitanja ikada postavljenih.
Kartografirali smo blizu 300 planeta oko drugih zvijezda
u našem Mliječnom sistemu i pronašli organske molekule na planetama
oko udaljenih zvijezda.
Ova nevjerovatna otkrića možda se čine kao zenit ljudskog istraživanja,
ali najbolje će nesumnjivo tek doći.
I vi se možete pridružiti pronalazačima.
Podignite pogled i budite radoznali.